Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила: - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації; - стягнути з [PERSON] , ( [INFO] , реєстраційний номер РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 09.09.2013 року Харцизьким MB ГУ ДМС України в Донецькій області) на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач посилається на наступне. Так, [PERSON] та [PERSON] з 22.09.2007 року по 20.02.2016 року перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 28.08.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області. 09.02.2016 року на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області шлюб був розірваний. Питання про визначення місця проживання дитини в судовому порядку не вирішувалось. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо один від одного, при цьому дочка увесь час проживає разом з нею, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, дбає про її фізичний та розумовий розвиток, а також сприяє розширенню її світогляду, шляхом регулярного виїзду з дитиною за кордон у туристичних, оздоровчих та культурних цілях, що очевидно добре позначиться на її духовному, соціальному та інтелектуальному розвитку як особистості. Оскільки з часу розірвання шлюбу відповідач не бере жодної участі у вихованні та догляді за дитиною, не спілкується та не підтримує здорових відносин із дочкою, позивачка була змушена щороку звертатись до нього для отримання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків (матері), а також, для проведення реєстрації місце проживання дитини. Кожне отримання вказаних документів супроводжувалось конфліктними ситуаціями, тривалими вмовляннями відповідача, проханнями та постійними нагадуваннями. Позивач вказує, що відповідач у другому шлюбі не перебуває, інші діти, що перебували б на утриманні відповідача, у нього відсутні. Між сторонами не визначено місце проживання дитини, тому позивач з огляду на наведене, звернулася до суду з даним позовом та просила його задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 30.03.2021 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. Ухвалою суду від 05.04.2021 р., відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів її утримання, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.06.2021 р. постановленою на місці та занесеною до журналу судового засідання, здійснено заміну третьої особи з Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на Службу у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області. Ухвалою суду від 30.06.2021 р. постановленою на місці та занесеною до журналу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Від третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області до суду надійшла заяви про розгляд справи за відсутності представника. Також долучено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідача, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Суд, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2017 року. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09.02.2016 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу, донька сторін [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати разом з позивачем, а сторони припинили спільне проживання. Звертаючись до суду з позовом до відповідач [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, позивач [PERSON] посилається на те, що відповідач не бере жодної участі у вихованні та догляді за дитиною, не спілкується та не підтримує здорових відносин із дочкою, позивачка була змушена щороку звертатись до нього для отримання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків (матері), а також, для проведення реєстрації місце проживання дитини. Кожне отримання вказаних документів супроводжувалось конфліктними ситуаціями, тривалими вмовляннями відповідача, проханнями та постійними нагадуваннями. Згідно з вимогами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки №1033 від 05.03.2021 р., позивач, [PERSON] працює в ТОВ «ЕКО» на посаді старший бухгалтер з 15.02.2006 року. За місцем роботи позивач характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою. Позивач [PERSON] , [INFO] , проживає в двохкімнатній квартирі разом з донькою [PERSON] , [INFO] . Умови проживання хороші, квартира обладнана сучасними меблями та зроблений ремонт, для дитини створені всі необхідні умови. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України " вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно з Висновком №1-12/1059 від 17.05.2021 р., Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . При цьому, з даного висновку вбачається, що з батько дитини [PERSON] проживає окремо на тимчасово окупованій території, з дитиною не спілкується, фінансової допомоги на утримання дитини не надає. При спілкуванні з працівниками Служби у справах дітей у месенджері Viber повідомив, що не заперечує визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174, 191 ЦПК України та не подав суду відзиву щодо вимог позивача та доказів на їх спростування. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених судом, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд вважає необхідним визначити місце проживання доньки сторін [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд приходить до наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. Так, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. В судовому засіданні не надано жодного доказу на підтвердження скрутного матеріального становища платника аліментів або ж неможливість останнього за станом здоров`я надавати кошти на утримання дитини. Статтею 141 СК визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне, задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 908,00 грн. Крім того, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнений від його сплати на підставі закону. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved