Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 10 травня 2014 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON], як позику, грошові кошти в сумі 165627,00 гривень. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була власноруч написана розписка. Розмір відсотків за користування коштами в розписці не встановлений. Термін повернення коштів в розписці не визначений, проте зазначено про обов"язок відповідача повернути борг. 11 серпня 2017 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу про повернення коштів, однак кошти повернуті не були. Позивач є інвалідом ІІ групи та відноситься до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської аварії, а тому звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість згідно договору позики в сумі 165627,00 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що 10 травня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] укладений договорі позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 165627,00 гривень. Позивач визнав, що у 2015 році він дійсно отримав на свій картковий рахунок кошти від відповідача в розмірі 10055 гривень. Позивач зменшив позовні вимоги на суму, яка була повернута йому відповідачем та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь 155572,00 гривень. В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги, з урахуванням зменшення позовних вимог, підтримали в повному обсязі. Додатково пояснили, що доказом наявності боргу за договором позики є розписка, факт підписання якої відповідачем не оспорюється. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що 10 травня 2014 року ним дійсно була написана розписка, згідно якої він нібито отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 165627,00 гривень. Фактично позивач ніяких коштів йому не передавав. Між позивачем та батьком відповідача склались господарські правовідносини щодо поставки продукції, які були оформлені як договір позики, що підтверджується записом телефонної розмови сторін. У 2015 році відповідач перерахував на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 10055 гривень, що підтверджується платіжним дорученням. Вище вказані кошти відповідач перерахував в рахунок виконання зобов'язань за розпискою. Відповідач не пам"ятає чи була написана ним розписка під примусом. Представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги не визнав взагалі, посилаючись на те, що копія розписки, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи є неналежним доказом, а тому не повинна прийматись судом до уваги. Жодних інших доказів укладення між сторонами договору позики не має. Фактично кошти відповідачу передані не були, а тому договір позики не є укладеним. Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами встановлено, що 10 травня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 165627,00 гривень. Договір позики оформлений розпискою власноруч написаною відповідачем [PERSON], що встановлено з копії розписки (а.с.3). Відповідачем [PERSON] було перераховано на картковий рахунок позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10055 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № Р24А469511281876733 від 06.08.2015 року з відміткою банку (копія платіжного доручення - а.с.39) 11.08.2017 року позивач направив на адресу відповідача лист - вимогу про повернення коштів (копія вимоги -а с.4, копія опису - а.с.5, копія фіскального чеку - а.с.6). Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1 (копії посвідчень - а.с.9-11). Відповідно до ст. 1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Верховний Суд України у справі № 6-79 цс 14 висловив наступну правову позицію. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 полягає в тому, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази суд приходить до висновку, що з урахуванням зменшення позовних вимог позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 10 травня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 165627,00 гривень. На підтвердження укладення договору позики до суду надана засвідчена копія розписки [PERSON] Факт власноручного написання розписки відповідачем не оспорюється. Письмова розписка з огляду на реальний характер договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Оскільки строк повернення позики в розписці не визначений, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. 11 серпня 2017 року відповідачем було направлено цінний лист на адресу відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів. На виконання договору позики відповідачем було сплачено 10055,00 гривень. В іншій частині договір позики відповідачем не виконаний. Посилання відповідача на те, що за договором позики грошові кошти фактично йому передані не були не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Суд не приймає як доказ запис телефонної розмови позивача та відповідача. На думку суду, вказаний запис телефонної розмови жодним чином не спростовує факт укладення договору позики між сторонами. Крім того, суд не приймає посилання представника відповідача на те, що копія розписки є неналежним доказом у справі. В ході судового розгляду відповідачем визнано факт власноручного написання розписки, оригінал вказаної розписки був переданий позивачу та копія розписки в матеріалах справи є саме копією розписки написаною відповідачем. Ймовірне написання розписки відповідачем під впливом обману, насильства чи примусу також не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 10 травня 2014 року в розмірі 155572,00 гривні. Враховуючи те, що позивач при звернення до суду із позовною заявою був звільнений від сплати судового збору. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в сумі 1555,72 гривень. На підставі викладене,

Outcome: approved