Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.11.2011 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Волноваського районного суду від 21.06.2018 року, яке набуло законної сили 01.11.2018 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, доньку - [PERSON], [INFO]. Позивачка, відповідач та їх дитина є громадянами України, але за життєвими обставинами, перебуваючи на той час у шлюбі з відповідачем, виїхали у жовтні 2015 року у м. Гамбург, Німеччина, де і проживають на теперішній час. 25.06.2018 року Дільничним судом Гамбург-Вандсбек м. Гамбург, Німеччина розглянута сімейна справа, щодо права батьківської опіки/права на визначення місця проживання дитини. В ухвалі зазначено, що право на визначення місця проживання спільної дитини [PERSON], [INFO] передано матері. Позивачка працює за безстроковим трудовим договором, винаймаює житло, дитина відвідує школу у м. Гамбург клас (дошкільний) протягом 2018/2019 навчального року та в подальшому буде проходити навчання початкового ступеня у школі з 1-4 клас з 2019-2023 навчальний рік. Відповідач також постійно проживає та працює у м. Гамбург у Німеччині. На території України у м. Волноваха Донецької області проживають родичі позивачки, яких вони планують відвідувати разом з донькою у період шкільних канікул, свят або відпустки. Батьки позивачки за віком, станом здоров'я не мають фінансової можливості часто відвідувати позивачку у Німеччині. Дитина сумує за близькими та рідними, чекає на поїздку до України. Як зазаначає позивач 23 квітня 2018 року, батько доньки [PERSON], скасував свою заяву - згоду від 12.03.2018року. про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон до Німеччини та інших країн Шенгенської угоди неповнолітньої доньки [PERSON] у супроводі її матері на період з 14.03.2018 року по 14.03.2020 року засвідчену Генеральним консульством України в Гамбурзі, ФРН та зареєстровану за №573/111-2018. Про скасування заяви від 12.03.2018 року повідомлені державні органи України, які пов'язані з перетином кордону громадянами. Такі дії відповідача позбавляють позивачку та дитину у спілкування з родичами та близькими людьми, так як без дозволу батька дитини вона не має можливості виїхати з дитиною до України та потім знов до повернутися до Німеччини. Також дитині потрібно виготовити закордонний паспорт, оскільки при виїзді з України до Німеччині у жовтні 2015 році донька перетинала кордом закордонним паспортом позивачки в якому є її фото та вписана вона як донька. За цей час законодавство було змінено і на даний час для перетинання кордону необхідно виготовити окремий проїзний документ для дитини. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам дитини та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Тому просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без супроводу батька. У судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов просили задовольнити, у разі неявки відповідача проти винесення заочного рішення не заперечували.. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали у повному обсязі. Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO], її батьками є [PERSON] , громадянин України та [PERSON] громадянка України , актовий запис № 139 ( а.с.4 том 1). Згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області від 21.06.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.36-40 том 2). Згідно довідки з місця проживання, виданої служби з питань населення Реєстраційного центру Гамбург-Мітте вбачається, що [PERSON] та дитина [PERSON], [INFO], проживають у м. Гамбург Німеччиназ 01.05.2018 року ( а.с.43-44 том 2). Відповідно копії трудового договору встановлено, що [PERSON] працює у м. Гамбург Німеччина, трудові відносини розпочато з 30.07.2018 року (а.с.45-47 том 2). Відповідно копії свідоцтва про навчання в школі [PERSON] [INFO], протягом 2018-2019 років відвідувала клас ступеню - дошкільний. та у подальшому з 2019 року по 2023 рік буде проходити навчання початкового ступеню у школі у м. Гамбург Німеччина (а.с.57-58 том 2). 25.06.2018 року Дільничним судом Гамбург-Вандсбек м. Гамбург, Німеччина розглянута сімейна справа, щодо права батьківської опіки/права на визначення місця проживання дитини. В ухвалі зазначено, що право на визначення місця проживання спільної дитини [PERSON], [INFO] передано матері. (а.с.46-56 том 2). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 р., держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:- якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо перетинання державного кордону неповнолітньою дитиною, а лише встановлено певний порядок її в'їзду /виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Беручи до уваги те, що відповідач безпідставно не надає згоди на в'їзд/ виїзд його доньки разом із матір'ю до України та потім знов до Німеччини, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що надання дозволу на в'їзд/ виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька необхідно задовольнити.

Outcome: approved