Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 25 тис. дол. США у гривневому еквіваленті що станом на 11.02.2016 року становить 648529,50 грн., а також судові витрати по справі. При цьому, в обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що 03.10.2014 року він на підставі розписки передав відповідачу грошові кошти в сумі 25 тис. дол. США, а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути отриманні кошти в строк до 23.10.2014 року, у зв'язку з чим вважає, що між ними виникли договірні відносини, що випливають із договору позики, що відповідно підтверджується складеною відповідачем розпискою. Разом з тим, зазначаючи про те, що у встановлений згідно розписки строк грошові кошти за договором відповідач не повернув, просив стягнути з нього на свою користь суму позики. Не погоджуючись із вказаним позовом, [PERSON] в свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання розписки недійсною, в обґрунтування якого зазначав, що він є приватним підприємцем та здійснює продаж побутової техніки на МТК «Калинівський ринок». У зв'язку з підприємницькою діяльністю він отримує численні пропозиції від постачальників побутової техніки, в тому числі на його електронну адресу надійшло повідомлення від ТОВ «Юг-Контракт», де працює [PERSON], з пропозицією від [PERSON] При обговоренні питань щодо поставки побутової техніки та розрахунків на умовах відстрочення платежу, як додаткова гарантія оплати та виконання ним своїх зобов'язань перед ТОВ «Юг-Контракт» було досягнуто домовленості про написання боргової розписки на ім'я одного з менеджерів товариства, а саме [PERSON] Текст розписки був продиктований [PERSON] та написаний ним як можливий проект таких розписок на майбутнє, при цьому будь-які грошові кошти за цією розпискою він не отримував, а з [PERSON] взагалі особисто не зустрічався. Посилаючись на вказане, просив визнати розписку, датовану 03.10.2014 року та написану ним на ім'я [PERSON] на суму 25000 дол. США недійсною. В судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач за первісним позовом пояснив, що поданий позов підтримує в повному обсязі й відповідно просив стягнути з відповідача суму позики в розмірі 25 000 доларів США. Також зазначив, що на підтвердження існування боргових зобов'язань перед ним відповідач власноручно написав після отримання від нього грошових коштів розписку, текст якої був наданий відповідачу [PERSON] Щодо обставин отримання відповідачем у борг грошових коштів, суду пояснив, що він дійсно працював в ТОВ «Юг-Контракт» на посаді експерта -аналітика та до його посадових обов'язків не входило постачання будь-якої техніки, а лише здійснення аналізу ринків збуту. При цьому зазначив, що за рекомендацією [PERSON], який також тривалий час працював на товаристві та він був з ним добре знайомий і довіряв йому, до нього як до фізичної особи, а не працівника ТОВ «Юг-Контракт» звернувся [PERSON] з проханням надати грошові кошти у борг для розвитку бізнесу, на що він погодився та перебуваючи проїздом у м. Чернівці зустрівся із [PERSON] та надав йому грошові кошти в розмірі 25 000 доларів по 100 купюр, а оскільки у день отримання коштів відповідач не мав при собі паспорта, розписка про отримання коштів ним була складена на наступний день згідно зразка, який був ним надісланий на електронну адресу [PERSON] В подальшому, оригінал розписки був переданий до м. Києва. Згідно даної розписки кошти мали бути повернуті через 21 день, однак відповідачем у визначений в розписці строк кошти так і не були повернуті. Щодо зустрічного позову, то просив суд в його задоволенні відмовити за безпідставністю. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, при цьому пояснив, що [PERSON] були потрібні грошові кошти для розвитку бізнесу у зв'язку з чим і був укладений оспорюваний договір позики та написана розписка. Факт передачі коштів та отримання їх відповідачем підтверджено саме складеною власноручно [PERSON] розпискою. Також просив відмовити в задоволенні зустрічного позову у зв'язку із його безпідставністю та недоведеністю. Відповідач за первісним позовом [PERSON], будучи також допитаним в якості свідка, позовні вимоги про стягнення з нього боргу за договором позики не визнав з підстав викладених у зустрічному позову, який підтримав та просив задовольнити. Вказував також на те, що свідок [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є працівниками ТОВ «Юг-Контракт» та саме у зв'язку із діяльністю даного товариства ним була написана оскаржувана розписка. За вказаною розпискою грошові кошти він не отримував, оскільки писав її для [PERSON] з метою подальшого отримання товару для реалізації, проте товар йому доставлений так і не був через хворобу. Просив в задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний, оскільки [PERSON] не отримував грошові кошти від [PERSON], а оскаржувана розписка була написана як проект на майбутнє для розрахунків за постачання товару для реалізації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він отримав розписку від [PERSON] на прохання [PERSON], яку потім передав останньому. Безпосереднім свідком передачі грошей він не був. Також зазначив, що йому особисто не відомо про те, чи знайомі [PERSON] і [PERSON] й відповідно чи звертався відповідач до позивача із проханням надати грошові кошти у позику, однак вказав на те, що розписка, яка наявна в матеріалах справи йому знайома, оскільки її текст був написаний власноручно [PERSON] на МКП «Калинівський ринок» у магазині [PERSON] Дану розписку [PERSON] писав добровільно та будь-який примус на нього не чинився. Дана розписка була ним відібрана у відповідача на прохання [PERSON], який відповідно направив на електронну пошту її зразок та повідомив, що дана розписка має бути складена на підтвердження боргових зобов'язань, яких саме йому не відомо. В подальшому оригінал розписки був переданий ним до м. Києва. Також зазначив, що йому відомо про те, що [PERSON] займався реалізацією побутової техніки на МКП «Калинівський ринок» та між ним і ТОВ « Юг-Львів» існували договірні зобов'язання щодо постачання побутової техніки й відповідно чи були будь-які договірні зобов'язання між [PERSON] та ТОВ «Юг-Контрак» на постачання побутової техніки йому також не відомо, як і не відомо про те, чи пов'язані дані товариства між собою. При повторному допиті [PERSON] суду пояснив, що особисто із [PERSON] він не знайомий , спілкувався з ним лише у телефонному режимі восени 2014 року, а із [PERSON] знайомий тривалий час. Також зазначив, що спірна розписка була написана [PERSON] власноручно у його магазині на Калинівському ринку по шаблону, який був йому наданий, однак ким саме, [PERSON] чи [PERSON]В, він не пам'ятає. Можливо саме [PERSON] йому повідомив про те, що [PERSON] має написати таку розписку та саме він повідомив йому про те, що відповідач заборгував грошові кошти. В подальшому дана розписка кур'єрською поштою була відправлена до м. Києва. Також вказав на те, що йому відомо про те, що між [PERSON] та ТОВ «Юг-Львів» існували договірні зобов'язання з приводу поставки побутової техніки, яка реалізовувалася [PERSON] на Калинівському ринку та на даний час будь-яких боргових зобов'язань відповідач перед товариством «Юг-Львів» не має. На його думку дана розписка була написана відповідачем на підтвердження подальшої співпраці та як передоплата за товар. Також зазначив, що саме на прохання [PERSON] він виявив бажання повторно бути допитаним в суді та подав на адресу суду заяву про його повторний допит, яка була надана йому саме [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка [PERSON], дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень письмові докази , приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Крім того, відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача. Судом встановлено, що 03.10.2014 року [PERSON] власноручно написав розписку, за умовами якої він отримав у безвідсоткову позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 25000 дол. США на термін, що складає 21 день та зобов'язувався повернути позику у строк до 23.10.2014 року, що підтверджено оригіналом розписки, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог (а.с. 2, 49). При цьому, факт написання даної розписки відповідачем не оспрюється, а лише оспорюється факт отримання за цією розпискою у позику грошових коштів. Так, ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів. Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Так, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 3 жовтня 2014 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи й відповідно відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факт написання даної розписки та факт отримання на її підставі грошових коштів у позику, а отже оцінюючи дану боргову розписку суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. При цьому, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені [PERSON] про отримання ним 25 000 доларів США позики із зобов'язанням повернути борг через 21 день після її написання. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Разом з тим, [PERSON] заперечуючи факт отримання грошових коштів за даною розпискою й відповідно вказуючи про її безгрошовість, зазначав, що шляхом складання розписки ним у такий спосіб було оформлено зобов'язання з приводу майбутньої поставки ТОВ «Юг-Контракт» побутової техніки для реалізації, а не відносини із приводу договору позики. При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Проте, в ході розгляду справи, не зважаючи на те, що судом неодноразово відповідно до положень ст.. 10 ЦПК України роз'яснювалися права та обов'язки сторін щодо доказування та вжиття судом заходів щодо всебічного та повного з'ясування обставин справи, відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, підтвердивши при цьому, що дійсно ним така розписка складалася, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти за даною розпискою він не отримував й відповідно між ним як приватним підприємцем та ТОВ «Юг-Контракт», на якому працював позивач [PERSON], восени 2014 року укладалися будь-які договори щодо співпраці, у тому числі попередні договори щодо постачання побутової техніки на реалізацію, а також доказів на підтвердження отримання від даного товариства техніки на реалізацію, зокрема накладних тощо. Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч 2.ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Крім того, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Однак, заперечуючи факт укладення між сторонами договору позики, відповідач не надав суду належних та допустимих, тобто письмових доказів того, що такий договір не було укладено між ними або ж доказів того, що дана розписка була укладена саме на забезпечення майбутньої співпраці по реалізації побутової техніки тощо й відповідно в дійсності між ним та [PERSON] виникли інші правовідносини, зокрема щодо реалізації побутової техніки, яка б постачалася саме ТОВ «Юг-Еонтракт». Також суд не приймає до уваги як належний доказ і покази свідка [PERSON], оскільки враховуючи характер спірних правовідносин, у даному випадку, відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, покази свідка не є належним та допустимим доказом того, що грошові кошти не були насправді одержані позичальником та між сторонами виникли інші правовідносини. При цьому, посилання [PERSON] на те, що зазначена вище розписка ним була написана в забезпечення виконання іншого зобов'язання, яке виникло саме з приводу співпраці між ним та ТОВ «Юг-Кнтракт» по реалізації побутової техніки та наданий відповідачем доказ на підтвердження вказаного саме отримання ним на електронну пошту безліч пропозицій від [PERSON] як представника ТОВ «Юг-Львів» з приводу переліку товарів та їх цін, а також на сторінку з інтернет порталу «Фейсбук», де [PERSON] зазначає про себе інформацію як про працівника ТОВ «Юг-Контракт», суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються іншими доказами, наявними в матеріалах справи й відповідно належних доказів існування саме договірних взаємовідносин між ТОВ «Юг-Контракт» та ПП [PERSON] щодо співпраці та реалізації побутової техніки, у тому числі доказів отримання [PERSON] товару (побутової техніки) від ТОВ «Юг-Контракт» на суму 25 000 доларів США, суду не надано, такі докази в матеріалах справи відсутні, а в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, доводи [PERSON] за зустрічним позовом проте, що правовідносини на підставі вказаної боргової розписки виникли між ним та позивачем як працівником ТОВ «Юг-контракт» саме з приводу постачання товару, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки долучені позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи витяги з Інтернету не підтверджують факт трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Юг-Контрак», а також факт його співпраці з [PERSON] з приводу постачання вказаним товариством товару на суму 25 тис. дол. США. Таким чином, доводи [PERSON] про те, що розписка складалася як забезпечення майбутнього зобов'язання між сторонами щодо реалізації побутової та при її написанні гроші не передавались, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються доказами й відповідно доводи [PERSON] про те, що вказана розписка була підтвердженням можливих розрахунків у майбутньому за постачання товару не знайшли свого підтвердження, а тому суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку про доведеність факту укладення між сторонами саме договору позики на суму 25 000 доларів США й відповідно факту невиконання [PERSON] свого обов'язку щодо повернення коштів. Крім того, приходячи до таких висновків, суд враховує й те, що в матеріалах справи наявний оригінал боргової розписки, який був наданий позивачем за первісним позовом та відповідно до змісту вказаної розписки, наявність її оригіналу у позикодавця посвідчує факт отримання позичальником готівкових коштів. Також слід зазначити, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-1967цс 15 від 11.11.2015 року, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Щодо вимог [PERSON] в частині визнання розписки недійсною, то суд зазначає наступне. Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідки недійсності, передбачених законом. Так, згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, судом відповідно до ст. 203 ЦК України, встановлено, що зміст договору позики від 3 жовтня 2014 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору позики мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено сторонами. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, як убачається зі змісту оскаржуваної розписки, остання містить визначенні сторонами шляхом вільного волевиявлення умови договору, зокрема суму позики, факт підтвердження отримання грошових коштів, а також умови та строк їх повернення. Таким чином, посилання [PERSON] на те, що кошти ним не отримувалась, а розписка була видана ним в зв'язку із виникнення інших зобов'язань, а саме у зв'язку із майбутньою співпрацею між ним та ТОВ «Юг-Контракт» по реалізації побутової техніки, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами. До того ж, як вже вказувалося судом, згідно вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ( ч. 2 ст. 1051 ЦК України). Разом з тим, враховуючи той факт, що [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, підстави для визнання договору позики недійсним відсутні. Крім того, також слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним саме правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, системний аналіз норм ст. 1047 ЦК України дає підстави вважати, що розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики. Однак, обираючи спосіб захисту своїх прав, [PERSON], незважаючи на уточнення судом предмету заявлених ним вимог, просив визнати недійсною саме боргову розписку, а не договір позики. За таких обставин, суд враховуючи вищевказане приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки вимог щодо визнання недійсним договору позики [PERSON] не заявляв, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами не виникали договірні відносини на підставі вказаної вище боргової розписки. Так, положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як було встановлено судом, згідно умов договору позики позичальник зобов'язувався повернути кошти у строк до 23.10.2014 року, проте належним чином своїх зобов'язань за даним договором не виконав. При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За таких обставин, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). При цьому, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також зважаючи на те, що заборгованість, яка підлягає стягненню з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення є більшою за суму, яку позивач просить стягнути та виходить за межі позовних вимог, а також враховуючи те, що позивачем в ході судового розгляду не було уточнено позовні вимоги саме в частині визначення суми, яка підлягає стягненню на день винесення рішення в гривневому еквіваленті, суд вважає що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню саме сума боргу в розмірі 25000 дол.США, що відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 11.02.2016 року становить 648 529,50 грн. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На момент звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 6550 грн., який підлягає стягненню на його користь відповідача за первісним позовом. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved