Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач через свого представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 24.09.2016, звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10.08.1986 між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від цього шлюбу у подружжя народився син, [PERSON], [INFO] 19.05.2003 рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2000 дружиною позивача, [PERSON], було придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає, що вищевказана квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та йому в рівних частинах по 1/2. В листопаді [PERSON] звернувся до державного нотаріусі П'ятої ХДНК Одрінської О.В. щодо видачі йому свідоцтва про право власності па спільне майно подружжя у квартирі [ADDRESS]. 17.11.2016 позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя в зазначеній квартирі та запропоновано звернутися до суду. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої є її син, [PERSON], та її мати, [PERSON]. Позивач вказує, що 21.01.2000, тобто на день укладання Договору купівлі-продажу спірної частини квартири, він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та зазначає, що відповідно приписів закону, 1/2 частина квартири належить йому та 1/2 частина квартири належить померлій [PERSON] Як зазначає позивач, він бажає отримати те майно, яке належить йому за законом, у зв'язку з чим [PERSON] вимушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, про причини неявки в порушення ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 травня 2003 року по справі № 2-3419/03, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 10.08.1986 в Дзержинському ЗАГС м. Харкова, актовий запис № 2387 (а.с. 10). Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], повторно виданого 08.06.2004, підтверджується, що батьками [PERSON] є батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 7). Зі свідоцтва про зміну імені, виданого 05.04.2016 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, вбачається, що [PERSON], [INFO], змінив прізвище на «[PERSON]» (а.с. 79). 21.01.2000 [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.01.2000, посвідченим державним нотаріусом Першої ХДНК та зареєстровано в реєстрі за № 5-123 (а.с. 9). Вказана квартира, відповідно до реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать фізичним особам від 11.07.2001, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 21.12.2010 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 15). Після смерті [PERSON] позивач через свого представника [PERSON] звернувся із заявою до П'ятої ХДНК щодо отримання свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя у вищевказаній квартирі, проте державним нотаріусом П'ятої ХДНК винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на час смерті власника квартири, [PERSON], позивач вже не був її чоловіком та роз'яснено положення процесуального законодавства щодо можливості звернення до суду в порядку позовного провадження (а.с. 14). Як вбачається зі звіту про оцінку майна № 55/11, об'єктом якої є однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] для визначення ринкової вартості об'єкта оцінки для вирішення справ у судових установах від 30.11.2016, ринкова вартість зазначеного майна станом на 30.11.2016 з округленням складає 212730 грн без урахування ПДВ (а.с. 24-35). Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набувалось у власність під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року і Кодексу про шлюб і сім'ю України 1969 року. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічне правило закріплено в ч. 1 ст. 22 КпШС України, де вказано про те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Правила розподілу спільного майна подружжя визначені в ст. 70 СК України, яка визначає загальне правило рівності часток подружжя в спільному майні та передбачає можливість відступлення від загального правила рівності часток при наявності обставин, що мають істотне значення. Аналогічні положення містить і ст. 28 КпШС України. У статті 71 Закону України «Про нотаріат» вказано, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна сумісна власність є власністю двох або більше осіб на одне і те ж майно без визначення часток кожного з них у праві власності. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, оскільки при встановленні права спільної сумісної власності на квартиру будь-якої домовленості між власниками квартири не існувало, то частки кожного із співвласників вважаються рівними. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 914/5 від 26.05.2009 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна на підставі рішень судів", рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав щодо задоволення позовної заяви та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві спільної сумісної власності, як майно, нажите подружжям за час шлюбу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1064 грн, що документально підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів цивільної справи (а.с. 2, 3), підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved