Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач у квітні 2016 року звернувся до суду із позовом про визнання права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,9 кв.метрів, жилою площею 16,3 кв.м. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що зазначена квартира була отримала його матір'ю [PERSON] на підставі ордеру у 1966 році, квартира є кооперативною, вартість квартири була сплачена. Мати померла [INFO] року. За життя мати склала заповіт 16.11.1990 року , якою заповіла квартиру позивачу. Але при зверненні до нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивачем було пропущено строк для звернення із заявою про прийняття спадщини, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просив визнати право власності на зазначену квартиру. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач ЖБК «Ромашка» в судове засідання не прибув, надав заяву суду про розгляд справи за його відсутність, проти позову не заперечує. Судом відповідно до ст. 169 ЦПК України було визнано провести розгляд справи у відсутність відповідача та представника відповідача з урахуванням заяв щодо викладення правової позиції щодо спору та з огляду на достатність в матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася у відповідності з вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 02.02.2015 року, [PERSON] померла [INFO] року. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], виданого 28.11.1974 року, [PERSON] є матір'ю позивача. Згідно свідоцтва про розірваня шлюбу, виданого 06.04.1973 року, [PERSON] розірвала шлюб із [PERSON] та змінили прізвище на [PERSON]. За ордером від 12.12.1966 року [PERSON] отримала квартиру [ADDRESS] та відповідно до довідки ЖБК «Ромашка» [PERSON] повністю сплатила вартість квартири. Відповідно до технічного паспорту на кв. [ADDRESS] квартира складається з однієї житлової кімнати, має загальну площу 29,9 кв.метрів та житлову площу 16,3 кв.м. Згідно заповіту, посвідченого нотаріально 16.11.1990 року, [PERSON] заповіла квартиру, яка їй належить [ADDRESS], [PERSON] Постановою про відмову у відкритті спадкової справи від 03.03.2016 року приватного нотаріуса [PERSON] відмовлено у прийняті заяви для прийняття спадщини, оскільки позивачем пропущено строк для прийняття спадщини та не вчинено дій передбачених ст.ст. 1268-1270 ЦК України. Відповідно до відомостей, наданих Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті [PERSON] відсутня. Під час розгляду справи позивачем суду надано копію рішення Жовтнеого районного суду м.Маріуполя від 05.08.2016 року, відповідно до якого [PERSON] наданро додатковий строк для прийнття спадщини після смерті [PERSON] терміном в два місяці, рішення набрало чинності. Крім того позивачем надано суду постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року [PERSON] приватного нотаріуса [PERSON], оскільки не надано належним чином оформлених правовстановлючих документів на спадкове майно після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів та має право на захист таких прав. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннямист. 15 Закону України «Про власність» від 1991 року, який діяв до вступу в законну силуЦивільного кодексу України від 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідност. 128 ЦК України(в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Відповідно дост. 328 ЦК України від 2003 рокуправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 384 ЦК України від 2003 року в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із положеннями статей 182 та 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Відповідно до п. 4.15 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Частиною 3 статті 61 ЦПК України до обставин, що не підлягають доказуванню відносить преюдиційні факти, тобто такі, які встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Вони не доказуються по іншій цивільній справі, якщо у даній справі беруть участь ті ж самі особи. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу, оскільки за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Положення цієї статті також спрямовані на запобігання ухваленню різних судових рішень щодо однієї й тієї самої обставини. Таким чином, судом визнається доведеною належність спірної квартири померлій особі - [PERSON] Відсутній правовстановлюючий документ мав бути лише доказом належності квартири власнику, а його відсутність сама по собі не призводить до припинення права власності. Позивач є спадкоємцем після смерті своєї матері за заповітом та одночасно і за законом, як син померлої, інших спадкоємців судом не встановлено, тому у позивача виникла перепона в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що належала його матері за життя та є спадковим майном. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved