Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Представник позивача в червні 2020р. звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про відібрання дитини - [PERSON] від [PERSON] без позбавлення батьківських прав . В обґрунтування позову позивач зазначає , що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме не піклується про здоров`я своєї дитини - [PERSON] , [INFO] , не займається його фізичним , духовним та моральним розвитком , не утримує матеріально, не виявляє батьківського піклування та любові. Відповідача разом з дитиною зараховано до соціального Центру матері та дитини ХМР у зв`язку з відсутністю житла. За інформацією центру від 04.05.2020р. мати перестала займатися розвитком сина, не виконувала рекомендації спеціалістів з належного медичного обстеження й подальшого лікування дитини, постійно залишала дитину без нагляду. На даний час дитину влаштовано до дитячого відділення КНЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А.і О.Тропіних». Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.11.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалася. Документів, що підтверджують поважність причин її відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини). Ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитині, для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння також в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції про права дитини). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 14.09.2019 року Корабельним районним у м.Херсоні відділом ДРАЦС головного ТУЮ у Херсонській області матір`ю [PERSON] , [INFO] зазначена [PERSON] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10.05.2019р. справа № 766/21379/19 [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У зареєстрованому шлюбі на час народження [PERSON] відповідач не перебувала. З листа соціального центру матері та дитини ХМР від 04.05.2020р. № 87 направленого завідувачу служби у справах дітей Корабельної районної у м.Херсоні ради вбачається, що на тимчасове утримання до Центру у зв`язку із складними життєвими обставинами та відсутністю житла зараховано [PERSON] разом з дитиною [PERSON] . Мати перестала займатися розвитком сина, не виконує надані їй рекомендації спеціалістів, державну допомогу по народженню дитини використовує не за призначенням. Листом Херсонського міського центру соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді № 01-19/1130 від 25.05.2020р. направленого начальнику служби у справах дітей Корабельної районної у м.Херсоні ради повідомлено про існування загрози життю та здоров`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , який перебуває у соціальному центрі матері та дитини ХМР. Дитина потребує проходження відповідного обстеження та подальшого лікування. Питання про відібрання у відповідача дитини без позбавлення батьківських прав 16.06.2020 року вирішувалося на засіданні виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради. Рішенням виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради від 16.06.220р. відібрано малолітнього [PERSON] від матері - [PERSON] . Згідно висновку № 2-14-253-25 від 16.07.2020р. про доцільність відібрання малолітньої дитини від матері , органом опіки та піклування Виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради було зроблено висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Передбаченими пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків є ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія; експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків ч. 2 ст. 170 СК України. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. З огляду на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її ав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, така позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків, є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання. За таких обставин, суд приходить до переконання , що нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини а саме: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не забезпечення здорового його зростання та розвитку, є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою, в якнайкращих інтересах дитини, для відібрання в неї дитини без позбавлення батьківських прав, Під час звернення до суду позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача, на підставі ст.141 ЦПК України, слід стягнути на користь держави судовий збір 840,80 грн.

Outcome: approved