Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України. В обґрунтування вимог зазначає, що 25 травня 2013 року, уклала шлюб з відповідачем - [PERSON]. Шлюб сторони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марїнського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 42. 29 січня 2014 року, у позивачки народився син - [PERSON]. Батьком сина у свідоцтві про народження записано відповідача. Однак подружнє життя у позивачки та відповідача не склалося через несумісність характерів та поглядів на спільне життя. Ще перебуваючи в пологовому будинку, відповідач побив позивачку. З пологового будинку її забрала мама, у якої позивачка досі проживає разом з сином. Після народження дитини відповідач фактично не підтримує з позивачкою шлюбних відносин. У звязку з нестабільною ситуацією в Україні, позивачка не має можливості оздоровити сина [PERSON] в Україні та має намір тимчасово виїхати за межі України разом з сином для оздоровлення його в Росії у своїх родичів. Однак відповідач категорично заперечує проти цього та відмовляється надати позивачці нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач вважає, що така позиція батька неповнолітнього [PERSON], шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а тому, дії відповідача вважає безпідставними, такими, що порушують вимоги діючого сімейного законодавства і тому позивачка змушена була звернутися до суду. Виступаючи проти позовних вимог [PERSON], [PERSON] надав письмове заперечення проти позову [PERSON], в якому вказав, що вимоги позивачки є цілком безпідставними та надуманими і єдиним її бажанням є позбавлення його можливості спілкування з сином. 25.05.2013 року між ним та позивачкою було укладено шлюб, після чого 29.01.2014 року у подружжя народився син, окремо відповідач зазначив, що позивачка вводить суд в оману, вказуючи, що в пологовому будинку він її побив. Відповідач вказує, що декілька разів намагався з'ясувати з [PERSON] 3.О. стосунки, вирішити питання про проживання однією родиною з позивачкою та дитиною. Але позивачка відмовлялася та не давала відповідачу бачитися з дитиною. Тому в березні місяці 2014 року відповідач вимушений був звернутися до органу опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, про вирішення питання визначення часу для спілкування з сином. Вказане питання розглянуто та ухвалене відповідне рішення № 20 та № 21 від 13.03.2014 року. Проте рішення, позивачка та її батьки свідомо не виконували, не давали можливості нормального спілкування відповідача з сином - [PERSON]. На теперішній час відповідач не має можливості повноцінно спілкуватися з дитиною, бачитися з сином, через перешкоди, які чинить позивачка, хоча сплачує вчасно аліменти, вказує на те, що має намір, в судовому порядку, визначити час спілкування зі своєю дитиною, про що відомо позивачці, а тому вона навмисно намагається виїхати за кордон, з метою позбавлення відповідача радостей батьківського спілкування зі своєю маленькою дитиною. Про це позивачка неодноразово заявляла, з самого народження дитини вона стверджувала, що [PERSON] не є сином відповідача і вимагала останнього відмовитися від дитини. На думку відповідача, у своєму позові позивачка, стверджує, що із-за нестабільної ситуації в Україні вона не може оздоровити сина [PERSON] і бажає виїхати до м. Іпатово, Ставропольського краю Росії, але від м. Іпатово до берегів моря більше 500 кілометрів, коли від с. Андріївки до Азовського моря втричі менше, і в цьому році відповідач вже там відпочивав по путівці, і хотів взяти з собою сина, але позивачка не дала можливості. А що стосується стабільності в державі, то Ставропольський край межує з республіками Північного Кавказу, і до сумно звісного м. Будьоновська менше 200 кілометрів. Крім того, позивачка не надала жодного доказу, того, що син потребує якогось лікування та потребує його саме за межами нашої країни. Більш того, вона сама в позові заявляє, що це не лікування, а саме оздоровлення, для того, що б в подальшому уникнути захворювань, тобто незадовільний стан дитини є надуманим і не підтверджений медичними висновками. До того ж позивачкою не надано доказів того, що в м. Іпатово знаходяться медичні заклади, які спеціалізуються на лікуванні дихальних шляхів дитини і що дитина потребує цього лікування, а також те, що в разі необхідності такого лікування, його неможливо здійснити на території України. Відповідач заявляє, що має фінансову можливість оздоровлювати свою дитину в межах держави, оскільки працює на Курахівській ТЕС та має стабільну зарплатню і якщо позивачка перестане чинити йому перешкоди, зможе її надати. А що стосується зловживанням своїми правами всупереч інтересам малолітньої дитини, то відповідач додає, що сама позивачка, в угоду своїм релігійним забобонам, відмовилася від державної допомоги, яка виплачується при народженні дитини, а тепер вказує на свій поганий матеріальний стан і неможливість надати дитині належного оздоровлення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, надавши можливість виїзду дитини за кордон, протягом одного року, у зазначену позивачем країну. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що позивачка не дає йому можливості спілкуватись із дитиною, приймати участь у її вихованні. Відповідач зазначає, що його супротив проти вивезення дитини за кордон пов'язаний в першу чергу із тим, що він не впевнений в тому, що син, перебуваючи в іноземних країнах, буде у безпеці з матір'ю, тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], також заперечувала проти позовних вимог позивачки, вказуючи, що позивачка планує вивезти дитину за кордон всупереч існуючим правилам та законодавства. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області в судове засідання з'явився, з позовом не згодний, у зв"язку з тим, що позивачем недостатньо надано документів для надання дозволу. Представник третьої особи - служби у справах дітей Великоновосілківської РДА в судове засідання з'явився, з позовом не згодний, у зв"язку з тим, що позивачем недостатньо надано документів для надання дозволу. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, серії І-НО № 315896, позивачка та відповідач знаходяться в зареєстрованому шлюбі, який вони зареєстрували 25 травня 2013 року, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марїнського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 42. (а.с. 5). 29 січня 2014 року у сторін народився син - [PERSON], батьками якого є сторони у справі, згідно свідоцтва про народження серії І-НО № 571124 (а.с. 6). Сторонами не заперечується те, що дитина проживає з матір'ю [PERSON] Як пояснила в судовому засіданні позивачка, її дитина має право на оздоровлення та є така можливість оздоровити дитину в РФ, про що вона неодноразово зверталася до відповідача, з проханням надати дитині дозвіл на виїзд за кордон, проте отримувала відмови. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що на ґрунті особистої неприязні, вони з позивачкою фактично не спілкуються, до дитини він після розірвання шлюбу він не може приходити, оскільки позивачка постійно перешкоджає йому, він не заперечує факту звернення до нього позивачки з проханням відпустити сина за кордон, але він вважає ці поїздки недоцільними з точки зору безпеки дитини та, що таким чином позивачка намагається позбавити його права бачити та приймати участь у виховання його сина. Ст. 313 Цивільного Кодексу України,\~\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57\~\~із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231,\~\~(із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до ст. 18 вказаних Правил, передбачено, що оформлення паспорта або проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України\~\~(під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтею 155 СК України\~\~визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України,\~\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, не може прийняти до уваги висновки надані Андріївською сільською радою та службою у справах дітей Великоновосілківської РДА, так як дані висновки протирічать закону і порушують законні інтереси дитини. Аналізуючи добуті в судовому засіданні докази у їх сукупності, зважаючи на інтереси дитини, сторін у спорі, суд вважає, що відповідачем жодним доказом не доведено своїх посилань на те, що в даному випадку дитина може опинитись у небезпеці та на те, що оздоровлення за кордоном буде гіршим ніж в України. При цьому, в судовому засіданні встановлено що, виїжджаючи з дитиною за кордон, позивачка не має наміру залишатись в РФ назавжди, що не загрожує правам відповідача по спілкуванню з дитиною як батьком. Враховуючи, що відповідачем доказів, щодо спростувань вимог позивачки суду не надано, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved