Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом у якому просить скасувати арешт, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.04.2014 року, відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на все майно, що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у виконавчому проваджені 36206889. Позов мотивує тим, що у червні 2018 року позивач у нотаріуса дізнався про наявність арешту який міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно винесеного в рамках виконавчого провадження №36206889. 27.06.2018 року позивач через представника звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ надати інформацію про невідоме для нього виконавче провадження №36206889 та скасувати арешт. 03.08.2018 року Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ, на звернення представника позивача, надана відповідь про те, що на виконанні знаходилося ВП № 36206889. 01.04.2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника. 29.12.2015 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, та відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» повідомили, що позивач має право звернутися до суду для зняття арешту з майна. Станом на 17.12.2020 року в Автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП) записів про виконавче провадження №36206889 не знайденно. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.04.2014 року не конкретизована на яке саме майно накладено арешт (чи то рухоме, чи не рухоме майно), що в свою чергу обмежує права позивача набувати будь-яке майно у майбутньому та вільно його відчужувати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2020 року провадження у справі відкрито та розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у червні 2018 року позивач у нотаріуса дізнався про наявність арешту який міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно винесеного в рамках виконавчого провадження №36206889. 27.06.2018 року позивач через представника звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ надати інформацію про невідоме для нього виконавче провадження №36206889 та скасувати арешт (а.с. 5). 03.08.2018 року Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ, на звернення представника позивача, надана відповідь про те, що на виконанні знаходилося ВП № 36206889 (а.с. 6-7). 01.04.2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника. 29.12.2015 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, та відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» повідомили, що позивач має право звернутися до суду для зняття арешту з майна 9 (а.с. 8). Станом на 17.12.2020 року в Автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП) записів про виконавче провадження №36206889 не знайденно (а.с. 9). Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.04.2014 року не конкретизована на яке саме майно накладено арешт (чи то рухоме, чи не рухоме майно), що в свою чергу обмежує права позивача набувати будь-яке майно у майбутньому та вільно його відчужувати (а.с. 8). Відповідно до ст. 19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. У справі Delcourt v. Belgium суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet у. France суд зазначив, що статгя 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 і 5 ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України таст. З ЦПК України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно до п. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1.отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2.надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3.отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4.наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5.відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6.отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7.погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8.отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5. ст.59 «Про виконавче провадження»). Оскільки в зв`язку з накладенням арешту на майно, [PERSON] не має можливості вчиняти будь-які дії зі своїм майном, а тому його представник звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, щодо зняття арешту з майна, однак згідно відповіді, яку йому надали, повідомили, що позивач має право звернутися до суду для зняття арешту з майна, тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved