Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру, скасувати обтяження на нерухоме майно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що між сторонами 9 червня 2007 року було укладено договір довічного утримання. За цим договором квартира [ADDRESS], що належала їй на праві власності, перейшла у власність відповідача, а останній зобов'язався довічно утримувати позивачку, забезпечувати харчуванням, одягом, медичною допомогою, надавати грошову та іншу допомогу, нести витрати по утриманню квартири позивачки. З початку відповідач частково виконував свої зобов'язання по договору, надаючи 500 грн. матеріального забезпечення щомісяця без необхідної індексації, а з 2011 року по 2016 рік надавав по 800 грн., при цьому коштів на оплату житлово-комунальних послуг не надавав і сам їх не сплачував, перестав приходити до неї і забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, купувати ліки, тому просять договір довічного утримання розірвати, повернути вказану квартиру позивачу, визнавши за нею право власності на зазначене нерухоме майно та скасувати її обтяження. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши суду, що спірний договір довічного утримання було укладено між сторонами у червні 2007 року на неодноразові прохання про це позивачки. Відповідач всі ці роки добросовісно виконував вимоги договору, купував для позивачки продукти харчування, частково їх привозив від батьків із села, купував ліки, влаштовував позивачку за власні кошти до лікувальних установ, купував для позивачки різноманітні речі: привіз до квартири холодильник, телевізор, пральну машину, новий диван, одяг, білизну та інше, надавав різну допомогу в побуті. Але, коли на початку лютого 2016 року відповідач в черговий раз відвідав позивачку, остання не пустила його до квартири. 3-я особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилось, але у направленому листі до суду просить слухати справу у відсутність свого представника і постановити рішення відповідно до вимог закону (а.с.110-111). Заслухавши сторони, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] була власником однокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS], де одна проживала та була зареєстрована (а.с.4; 8). Право власності на спірну квартиру позивачка набула на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого НВФ „Елексистемліс" м. Києва 26.10.1993 року згідно з розпорядженням від 26.10.1993 року №41/4 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 2.12.1993 року за №7585 (а.с.4). У відповідності до ст.748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 ЦК України. А ч.1, ст.749 ЦК України зазначає, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За домовленістю з [PERSON] 9 червня 2007 року між позивачкою та відповідачем добровільно і свідомо, у встановленому законом порядку, було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом 7-ї Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. за реєстром №4у-1243/2з-36 (а.с.5). Даний договір був зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації у реєстрі №7585 (а.с.5). Згідно п.1 цього договору вказана квартира передана позивачкою у власність відповідача. За п.6-8 цього договору відповідач зобов'язався залишити цю квартиру у безкоштовне довічне користування позивачки, повністю її утримувати, забезпечувати її необхідним харчуванням, одягом, забезпечувати її необхідним доглядом, ліками, необхідною допомогою, в разі смерті [PERSON] поховати її, сплачувати за цю квартиру всі комунальні та інші платежі, щомісяця сплачувати матеріальне забезпечення в розмірі 500 грн. а у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановлених державою коефіціента індексації доходів населення. Позивачка та її представник стверджували, що [PERSON] після укладання договору і до початку 2011 року виплачував матеріальне забезпечення в розмірі 500 грн. щомісяця, а з 2011 року по 2016 рік - 800 грн. щомісяця. Відповідач підтримує розмір вказаних сум, періодичність та терміни їх сплати. Оскільки вказані обставини визнаються обома сторонами, то згідно вимог ч.1, ст.61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Однак згідно зведеної таблиці індексів інфляції, починаючи з 2007 року і по 2016 року дані суми повинні були збільшені на щомісячний індекс інфляції (а.с.9-13), що не було здійснено [PERSON], тобто щомісяця він свідомо не доплачував позивачу певного розміру грошового матеріального забезпечення. Як вбачається із наданих розрахунків та фіскальних чеків щомісячну оплату за житлово-комунальні послуги за вказаний період здійснювала позивач (а.с.47-98), хоча за змістом п.7 договору мав би сплачувати відповідач. Згідно ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Ствердження відповідача про те, що він купував для позивачки продукти харчування, частково їх привозив від батьків із села, купував ліки, влаштовував позивачку за власні кошти до лікувальних установ, купував для позивачки різноманітні речі: привіз до квартири холодильник, телевізор, пральну машину, новий диван, одяг, білизну та інше, надавав різну допомогу в побуті, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Позивачка стверджувала, що за весь цей період [PERSON] їй привіз стару куртку, яку вона залатала та носить і по даний час, більше із одягу та взуття він нічого не приносив. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що відповідач дуже рідко приходив до позивача, а вона постійно потребувала допомоги, сама ходила і оплачувала житлово-комунальні послуги зі своєї пенсії, потребувала медичної допомоги, але відповідач на ліки грошей не надавав. Вони їй періодично самі купували їжу. Оглядаючи фотографії спірної квартири, суд приходить до висновку, що вона знаходиться не в задовільному стані (а.с.28-30). За змістом консультативного висновку Київської міської клінічної лікарні „Київський міський центр серця" [PERSON] перебувала там на лікуванні і потребувала придбанню ліків із 9 найменувань (а.с.27). Інформація та докази про придбання їх відповідачем відсутні. Згідно п.1, ч.1, ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ст. 651 ЦПК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила про те, що отримувані нею від відповідача грошові кошти в сумі 500 гривень, а потім 800 грн. є занадто малою на даний час сумою коштів, за які неможливо повноцінно харчуватись та здійснювати лікування. Як наголошує ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору: 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Таким чином, аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] з свого боку не виконував всі умови договору довічного утримання від 9.06.2007 року щодо позивачки [PERSON], а з січня 2016 року взагалі припинив надавати будь-яку допомогу, договір довічного утримання підлягає розірванню, а сторони необхідно повернути у первісний стан, визнавши за позивачкою право власності на вказану квартиру і скасувати її обтяження. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при задоволенні позову у повному обсязі з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1920 грн. судового збору, оскільки позивачка була звільнена від сплати при зверненні до суду як інвалід 2 групи.

Outcome: approved