Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У грудні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником 39/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 05.11.2002 року. Іншим співвласником 61/100 частки вказаному будинку була [PERSON] , яка померла [INFO] . У вказаному будинку також зареєстрований відповідач по справі, який за вказаною вище адресою тривалий час з грудня 2010 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. В будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, підтримала вимоги, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 13.05.2019 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, позивачка є власником 39/100 частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 05.11.2000 року, посвідченого державним нотаріусом третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К., зареєстровано в реєстрі №2/1938, право власності зареєстровано в Маріупольському бюро технічної інветаризації. [PERSON] є власником 61/400 частки житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2005 року за №10029550. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 квітня 2013 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] померла [PERSON] . Згідно відповіді Третьої маріупольської державної нотаріальної нотконтори, наданої на запит суду 25.04.2019 року, спадкоємцем згідно поданої заяви про прийняття спадщини за заповітом є донька померлої [PERSON] , [INFO] , яка мешкає в [ADDRESS] . З копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 16 травня 2002 року Лутугінським РВУМВС України в Луганській області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що також підтверджується відомостями з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради. З акту, складеного 21.11.2018 року головою КСН «МКР Курчатово» вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак не мешкає за вказаною адресою з грудня 2010 року. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] понад вісім років, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved