Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому зазначила, що 11.10.2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», було укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1418-Н, відповідно до якого банком було надано кредит в сумі 20161,76 доларів США на придбання у власність нерухомого майна - квартири [ADDRESS], зі сплатою відсотків в розмірі 12,39% на місяць, зі строком повернення кредиту до 10.09.2023 року. Тобто кредит був їй виданий на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та банком було укладено договір іпотеки №1418-Н/1 від 11.10.2007 року, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. Також в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 11.10.2007 року було укладено договір поруки №8/2007840-К/1418-Н. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач при укладенні кредитного договору в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, не ознайомив її з умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, не попередив про покладення на неї валютних ризиків під час виконання зобов'язань. Крім того, включив до договору про споживчий кредит положення, які в силу ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, враховуючи додаткові нарахування; відсоток за користування кредитом збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався; які суми та які рахунки зараховувались невідомо, що є несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. В зв'язку з цим, умови кредитного договору є несправедливим, в цілому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача. З огляду на це, а також посилаючись на відсутність у відповідача на момент укладення кредитного договору індивідуальної ліцензії на право здійснення валютних операцій, позивачка просила визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №8/2007/840-К/1418-Н від 11.10.2007 року. З урахуванням цього та положень ст.17 Закону України «Про іпотеку» позивачка також просила визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки №1418-Н/1 від 11.10.2007 року. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач явку свого представника в судові засіданні повторно не забезпечив, про причини неявки останнього не повідомив. Відзиву на позовну заяву не надав та будь-яких клопотань по справі не заявляв. Таким чином, враховуючи повторну неявку представника відповідача, суд з урахуванням положень ст.223 ЦПК України та думки представника позивачки, вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представника позивачки та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.10.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», було укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1418-Н, відповідно до умов п.п.1.1,1.2 якого банком було надано позивачці кредит за програмою «Нове житло» в сумі 20161,76 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 11.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] Також матеріалами справи підтверджено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки №1418-Н/1 від 11.10.2007 року, відповідно до якого позивачкою в іпотеку банку було передано придбану за кредитні кошти квартиру [ADDRESS]. Окрім цього, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 11.10.2007 року було укладено договір поруки №8/2007840-К/1418-Н. Перевіряючи доводи позивачки щодо підстав для визнання недійсним укладеного кредитного договору через відсутність у відповідача на момент укладення цього договору індивідуальної ліцензії на право здійснення валютних операцій, суд враховує наступне. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет). Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп."в" п.4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. За таких обставин доводи позовної заяви щодо визнання недійсним кредитного договору через відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними. Що стосується доводів позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення вимог ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд враховує наступне. Предмет договору та цільове використання кредиту, зазначені в п.п.1.1,1.2 кредитного договору, з огляду на положення п.23 ч.1 ст.1, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), свідчать про укладення між сторонами договору про споживчий кредит, а тому особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». При цьому, судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, з якого вбачається, що положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (ту та далі в редакції, що діяла на момент укладення між сторонами кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені умови договору, що є несправедливими, який в силу частини четвертої цієї статті не є вичерпним. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів НБУ було розроблено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року (далі Правила), якими врегульовано порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Пунктом 1.3 Правил встановлено, що банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів. Згідно кредитного договору та доводів пред'явленого позову вбачається та стороною відповідача не спростовано, що в кредитному договорі (п.3.3.1) було визначено лише суму кредиту, строк на який він надається, розмір щомісячної відсоткової ставки та щомісячну суму мінімально необхідного платежу, який позичальник повинен сплачувати в рахунок погашення кредиту. Поряд з цим, вимог ч.ч.2,4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог п.п.2.1,2.2,3.1-3.7 Правил при укладені кредитного договору відповідачем дотримано не було, а саме: -з огляду на надання кредиту в іноземній валюті не попереджено позивачку, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе вона, як споживач; не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (п.3.8 Правил); -не надано в письмові формі інформацію про умови кредитування з зазначенням, окрім іншого, наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування; про орієнтовну сукупну вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; з зазначенням бази розрахунку платежів (ч.ч.2,4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.2.1,2.2 Правил); Відповідних письмових підтверджень позивачки про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, як того вимагає п.2.4 Правил, відповідачем не надано. У кредитному договорі не наведено визнаних ч.ч.2,4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.3.1,3.2,3.3,3.4 Правил обов'язкових умов - детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням реальної процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, не наведено графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; абсолютного значення подорожчання кредиту. Пунктом 3.5 кредитного договору передбачено право банку самостійно на свій розсуд змінювати черговість розподілу сплачених позичальником грошових коштів, Пунктом 1.5 кредитного договору встановлено комісію в розмірі 1,75% від суми наданих коштів за проведення розрахунків за цим договором. Тобто встановлено обов'язок позичальника при погашенні заборгованості додаткового сплачувати на користь банку кошти (комісію) за дії, що вчиняються на користь банку, що протирічить положенням п.3.6 Правил. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було дотримано ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, не надано позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної та достовірної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, включено положення, які є несправедливими в цілому, оскільки містять умови про зміни у витратах, враховуючи додаткові нарахування, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В зв'язку з цим, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору №8/2007/840-К/1418-Н від 11.10.2007 року на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» недійсним з момент укладення. З огляду на це та з урахуванням положень ст.17 Закону України «Про іпотеку» слід визнати недійсним з моменту укладення і договір іпотеки №1418-Н/1, укладений між сторонами 11.10.2017 року, що є похідним від кредитного договору. На підставі викладеного,

Outcome: approved