Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2020 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Після ухвалення рішення до Київського районного суду м. Одеси звернувся представник позивача з заявою про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 947/19063/20 в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу відповідно до заяви від 07 жовтня 2020 року. Вказану заяву прийнято до розгляду ухвалою суду від 30.10.2020 року. Розгляд заяви призначено провести одноособовим складом суду в порядку, встановленому для розгляду цивільної справи № 947/19063/20. Відповідачу по справі [PERSON] встановлено строк для надання своїх міркувань, аргументів та доказів з приводу заявлених представником позивача до стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 28.01.2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач вимоги сторони позивача в частині судових витрат визнав частково в сумі 600 гривень. Відповідач зазначає, що позовну заяву про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей він визнав в повному обсязі, і взагалі не розуміє, навіщо представник позивача звертався до суду в порядку позовного провадження, коли вимоги, що викладені у позовні заяві відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного Кодексу України передбачають, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, у зв`язку з чим, можливо було отримати той самий результат, витративши значно менше часу та значно менші гроші. Ухвалою суду від 29.01.2021 прийнято відзив відповідача та встановлено строк на надання відповіді на відзив. Сторона позивача відповідь на відзив не надала. За правилами частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При розгляді цивільної справи № 947/19063/20 по суті питання про судові витрати на оплату професійної правничої допомоги судом не вирішувалось. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем були здійснені витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до наданих до матеріалів справи доказів, а саме: договору про надання правничої допомоги № 17/19 від 23.05.2019, додаткової угоди № 1 до зазначеного договору від 27.12.2019, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 8 від 06.10.2020 та рахунок - фактура № 17/19/1 від 05.10.2020 року. Як роз`яснено у п. 35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 № 10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, судом встановлено, що в резолютивній частині рішення суду не вирішено питання про стягнення судових витрат, що підлягає виправленню шляхом ухвалення додаткового рішення суду. Суд, дослідивши матеріали справи, відповідно до наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складністю справи, доходить висновку, що подана заява підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved