Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з вищевказаним позовом. 13.04.2017 р. надала суду заяву про збільшення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення з житлового будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Посилається на те, що її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] належав житловий будинок [ADDRESS], який вона заповіла їй після своє смерті. Даний заповіт на момент розгляду справи не скасований. Вона являється законним власником вказаного будинку, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом зареєстрованим за номером [NUMBER], та витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі та з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач [PERSON] зі своєю сім'єю проживав у батьків дружини, а коли їхня сестра, [PERSON], виїхала на постійне проживання в іншу область, переселився в її будинок. У цьому будинку відповідач та його сім'я жили до серпня 2012 року, а потім переселилися в будинок матері, яка померла [INFO] У 2013-му році вона отримала свідоцтво про право на спадщину і вони з [PERSON] домовилися, що він викупить у неї вказаний будинок за 8000 доларів США. Спочатку він виплатив їй 1000 доларів, а потім ще 500 доларів США. Після цього він більше не виплачував їй ніяких коштів. Вона разом донькою та її чотирма дітьми прожила у квартирі, яка була виділена її покійному чоловіку у [ADDRESS], і тоді в неї не було необхідності у спірному будинку. З часом вказану квартиру вона залишила доньці, а сама почала винаймати житловий будинок у [ADDRESS]. Вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою про виселення з будинку, але вони категорично відмовляються його звільнити. Проживання відповідачів у будинку порушує її права як власника та перешкоджає повноцінно ним користуватися. Просить задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що у будинку [ADDRESS], він народився та проживав поки не почав заробляти власні кошти і виїжджати на заробітки. Коли його сестра [PERSON] вийшла заміж та переїхала жити у м. Чернігів, він почав жити у її будинку за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку він проживав до 2010 року, а після того як його мати захворіла, разом з своєю сім'єю перейшов жити до неї у будинок [ADDRESS], де проживає по сьогоднішній день. У цьому будинку він зареєстрований із 1979 року. Іншого житла його сім'я не має. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні встановлено, що власником будинку, що [ADDRESS] була [PERSON] - мати [PERSON], [PERSON], та [PERSON] 15.07.2010 р. вона склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, житловий будинок [ADDRESS], належить [PERSON] (а. с. 3-5). [PERSON], проживав у спірному будинку за життя матері, як член сім'ї. На початку 90-х років минулого століття він та його сім'я поселилися у будинок [ADDRESS] який належав його сестрі [PERSON] У [INFO], після смерті матері, [PERSON] продала свій будинок і відповідач із сім'єю переселився у спірний будинок. 21.06.2013 р. [PERSON] отримала свідоцтво про спадщину, яка складається із житлового будинку [ADDRESS]. У подальшому між позивачкою та відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди про купівлю-продаж цього будинку за 8000 доларів США, частину з яких - 1500 доларів - [PERSON] частинами передав [PERSON] Цей факт позивачка визнає. Однак решту обумовленої суми відповідач не передав і угода укладена не була. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що у 1991 році вона разом з сім'єю переїхала проживати у Полтавську область, а у 1993 році вони переїхали - у Чернігівську область. З 1991 року відповідач з своєю сім'єю почав жити у її будинку [ADDRESS]. Вона пропонувала відповідачу купити її будинок, але він відмовився та не сплатив її ніяких коштів. У [INFO], після смерті матері, вона продала будинок, а брат із сім'єю переселився у будинок матері, в с. Нересниця. Оскільки за життя матері він не за нею та не допомагав їй, то вона заповіла будинок [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З правової позиції № 6-158цс14 від 05.11.2014 р. вбачається, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону від 17.07.1997 р, № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 09.08.2016 р. позивачка направила [PERSON] письмову вимогу про виселення з житлового будинку [ADDRESS], оскільки проживання відповідача та членів його сім'ї перешкоджає їй у повній мірі користуватися і розпоряджатися будинком. На момент розгляду справи відповідачі не відреагували на вказану вимога [PERSON] Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що право власності позивачки, як єдиного власника будинку, підлягає захисту шляхом виселення осіб, що проживають у ньому без правових підстав. Доказів наявності у них права на надання їм іншого житла відповідачі суду не надали, тому вони підлягають виселенню без надання їм іншого житла. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 551.2 грв. За таких обставин,

Outcome: approved