Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У вересні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано наступним. 08.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №VIWЗА800004244. Відповідно до умов даного договору, банк надав відповідачеві кредит у розмірі 7359,96 доларів США з терміном погашення до 07.04.2011 року. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання виконав лише частково. У зв'язку з чим, станом на 10.08.2011 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 3210,44 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 1047,19 доларів США; заборгованості із процентів за користування кредитом - 228,46 доларів США; заборгованості із комісії за користування кредитом - 839,04 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 913 доларів США; штрафів відповідно до договору: фіксованої частини - 31,37 доларів США; процентної складової - 151,38 доларів США. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з наведених в ньому підстав, надав заяву про зменшення позовних вимог, з урахуванням якої просив задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1193,66 доларів США, з яких заборгованість за кредитом в сумі 1047,19 доларів США, заборгованість по відсотках (процентах) за користування кредитом - 146,47 доларів США. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Також надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив наступне. Відповідач не визнає позовні вимоги, вважає їх незаконними та необґрунтованими. На думку відповідача, відповідно до п. 12.1 договору позивач зобов'язаний був надати відповідачу у письмовій формі повідомлення про дефолт. Незважаючи на це, згідно п. 12.2.2 кредитно-заставного договору відповідач належним чином виконав свій обов'язок щодо передачі предмета застави у володіння позивача. На підставі п. 12.3 договору позивач на власний розсуд обрав процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави, однак в порушення вимог п. 2 п. 13.2 договору, ч. 1 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач не повідомив відповідача письмово про обрану ним процедуру звернення стягнення на предмет застави. Також не було надано письмового звіту про результати продажу, що порушує п. 13.3.2 договору. На думку відповідача, процедура реалізації предмета застави пройшла з численними порушеннями, зокрема не надано інформацію щодо розподілу доходу від продажу, також в разі реалізації предмета застави за ринковою вартістю, сума коштів, отримана від реалізації мала компенсувати витрати позивача, понесені у процедурі звернення стягнення та погасити заборгованість за даним кредитно-заставним договором в повному обсязі. Окрім цього, відповідач звертає увагу суду на те, що у цивільній справі № 2-7030/10 за позовом банку до відповідача за тим же кредитно-заставним договором, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2011 року було задоволено вимоги банку та звернуто стягнення на предмет застави. Також відповідач не погоджується з розрахунком суми заборгованості, зокрема: невірно обраховано пеню; умови кредитно-заставного договору не передбачають сплату комісії, яка нарахована позивачем; договір не містить пункту 17, хоча в договорі є посилання на цей пункт; відсутні достатні правові підстави для виникнення і виконання зобов'язань відповідача зі сплати відповідачем будь-яких винагород. У судовому засіданні представник відповідача підтримав дані заперечення, а також додав, що позивачем не додано доказів отримання грошових коштів боржником за даним кредитним договором. Так отримання відповідачем кредиту в доларах США могло мати місце лише за заявою відповідача шляхом відкриття відповідачу поточного рахунку, перерахування коштів на поточний рахунок клієнта, видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, визначеним «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженої Постановою правління НБУ № 337. Враховуючи те, що відповідачем жодних розрахункових документів позивачу не надавалось, а касові документи оформлені не належним чином, на думку представника відповідача, є всі підстави вважати, що кредитний договір не відбувся, а тому у його сторін відсутні будь-які права та обов'язки за даним договором. Також представник відповідача просив суд не приймати до уваги висновок про оцінку предмета застави, меморіальні ордери, службову записку, оскільки ці докази належним чином не завірені. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як встановлено судом, 08.04.2008 між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником усіх прав та зобов'язань якого, відповідно до п.1.1. Статуту в новій редакції товариства, є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитно-заставний договір №VIW3А800004244 (надалі - договір). Згідно умов даного договору банк повністю виконав взяте на себе зобов'язання, надавши [PERSON] кредит в сумі 7359,96 доларів США, з процентною ставкою 11,04 річних, та кінцевим терміном погашення 07.04.2011 року. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу (надалі - застава) . Відповідно до п.8.1, п. 16.7 договору предметом застави за цим договором є автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], власником якого є позичальник [PERSON] Відповідно до п.п.16.8, 16.9. розділу 16 «Особливі умови» сторони погодилися, що на дату підписання договору вартість предмета застави становить 44440 грн., а також станом на дату підписання договору розмір забезпечених вимог становить 10 288 доларів США, плюс нараховані проценти та винагороди, а також інші суми, що можуть підлягати сплаті позичальником за договором. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, призначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Як встановлено судом, банком та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір від 08.04.2008 року № VIW3А800004244 на визначених в ньому умовах, тобто сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Вказане підтверджується також тим, що на виконання його умов сторони вчиняли обумовлені в договорі дії. Зокрема, банк надав кредит, відповідач його отримав для цілей та мети визначених договором, а саме на придбання позичальником автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який і виступає предметом застави. Встановлені обставини спростовують доводи відповідача про те, що даний договір не має цивільно-правових наслідків для його сторін. У свою чергу, не погоджуючись з деякими умовами договору, відповідач, в судовому порядку їх оскаржував (том 1 а.с.152, 153-158). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2012 року у цивільній справі № 212/4316/2012 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2012 року, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частини договору недійсною - залишено без змін (том 1 а.с. 164-166). Відповідно до вказаних судових рішень, які набули законної сили, судами встановлено обставини, відповідно до яких кредитно-заставний договір від 08.04.2008 року складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості. У свою чергу, доводи [PERSON] щодо не відповідності п. 4.3, п.п. «б» п. 16.1.7 договору вимогам закону визнано безпідставними. Вірними є доводи відповідача про те, що в тесті договору наявне посилання на положення п. 17, однак вказаний пункт в договорі відсутній. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача посилання на п. 17 є помилковим, оскільки правильним є посилання на п. 16 договору «Особливі умови». Разом з тим, сторони договору досягли всіх істотних умов, договірні зобов'язання сторін виконувались, що вказує на те, що на час підписання даного договору умови договору були зрозумілі та узгоджені сторонами. Також, заперечуючи проти задоволення позову відповідач стверджує, що банком було порушено порядок звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У порушення умов договору та вимог закону відповідач зобов'язання за договором не виконав, у зв'язку з чим у відповідача утворилась прострочена заборгованість. 16.06.2009 року відповідач видав нотаріально посвідчену довіреність від 16.06.2009 року на продаж автомобіля (том 1. а.с. 123), у зв'язку з чим 17.09.2009 року автомобіль, який належав [PERSON] було реалізовано за 45500 гривень. Зазначені обставини підтверджуються службовою запискою від 27.12.2011 року (том 1, а.с. 50), вартість автомобіля визначена відповідно до висновку від 10.09.2009 року (том 2 а.с. 75-81). Отримані від реалізації автомобіля кошти надійшли на рахунок банку та згідно меморіальних ордерів від 24.09.2009 року були зараховані в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за даним кредитно-заставним договором (том 2 а.с. 71-74). Зазначене також підтверджується випискою по рахунку (том 1 а.с. 60-115) та розрахунком, що наданий позивачем (том 1 а.с. 5-6). В укладеному сторонами кредитно-заставному договорі від 08.04.2008 року визначено порядок звернення стягнення на предмет застави (п. 13 договору), при цьому передбачено можливість, що банк має право на власний розсуд обрати процедуру звернення стягнення на предмет застави в тому числі шляхом продажу предмета застави третій особі (п.п. 13.2 договору). Аналіз положень ст. ст. 526, 572, 590, 627 ЦК України, ч.ч. 1, 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» № 2654 від 02.10.1992 року та ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255 від 18.11.2003 року дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.03.2013 року у справі № 6-10цс13). За умовами п.п. 13.3.3 договору, у відповідності до ст. 237 ЦК України, під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави. Як встановлено судом, [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність від 16.06.2009 року на продаж автомобіля, якою уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON] продати, обміняти, здати в оренду належний йому автомобіль ВАЗ 21104, 2006 р.в. (том 1. а.с. 123). При цьому, представник позивача у судому засіданні пояснив, що зазначення вказаних осіб було узгоджено з банком. Вказане відповідає також п.п. 6.2.20 договору, відповідно до якого позичальник зобов'язується без попередньої письмової згоди банку не відчужувати і не допускати будь-якого відчуження чи іншої передачі предмета застави третій особі у власність, управління, зберігання чи будь-яке користування, а також не укладати відносно предмета застави жодних правочинів. Відповідно до п.13.7 договору, у разі продажу предмета застави відповідно до п. 13.2 договору всі суми, вилучені в результаті такої реалізації, використовуються, в першу чергу для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування витрат, зазначених у попередньому реченні, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум не достатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку. У такому разі банк має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника, у першу чергу перед іншими кредиторами (том 1 а.с.211-222). 17.09.2009 року автомобіль, який належав [PERSON] було реалізовано за 45500 гривень. Зазначені обставини підтверджуються службовою запискою від 27.12.2011 року (том 1, а.с. 50). При цьому, вартість автомобіля визначена відповідно до висновку від 10.09.2009 року (том 2 а.с. 75-81). Як стверджує представник відповідача позивачем було допущено порушення при визначенні вартості предмета застави. Однак, відповідно до п.п. 16.8 договору сторони узгодили, що вартість предмета застави на дату його підписання становить 44440 грн. Відповідно до п. 13.2 договору при зверненні стягнення на предмет застави шляхом його продажу, банк встановлює початкову ціну предмет застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від поточної вартості згідно п. 17.10 договору. Банк має право реалізувати предмет застави за ціною, що зазначена у п. 13.2. договору. Таким чином судом встановлено, що банк визначив вартість заставного майна в порядку встановленому договором. Отримані від реалізації автомобіля кошти надійшли на рахунок банку та згідно меморіальних ордерів від 24.09.2009 року були зараховані в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за даним кредитно-заставним договором (том 2 а.с. 71-74). Зазначене також підтверджується випискою по рахунку (том 1 а.с. 60-115) та розрахунком, що наданий позивачем (том 1 а.с. 5-6). Як пояснив у судовому засіданні представник позивача кошти від реалізації предмета застави були зараховані на транзитний рахунок. Відповідно до п. 6.1.4 договору банк зобов'язаний направляти на погашення заборгованості кошти, що надійшли на транзитний рахунок, відповідно до п. 4.7 договору, якою визначено, що кошти отримані банком від позичальника для погашення заборгованості направляються для її погашення в такій черговості: для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав банк за договором; для оплати неустойки згідно із п. 14 договору; для оплати простроченої заборгованості за винагородами; для оплати простроченої заборгованості за процентами; для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом. Меморіальними ордерами від 24.09.2009 року підтверджено зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за даним кредитно-заставним договором в порядку визначеному договором (том 2 а.с. 71-74). При цьому, кошти були зараховані в доларах США, що на думку відповідача також є порушенням. Разом з тим, пунктом 4.6 договору передбачено, що з метою виконання зобов'язань щодо погашення заборгованості, позичальник доручає банку списувати кошти зі всіх своїх поточних рахунків у будь-якій валюті, за наявності на них необхідних сум коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів. Списання коштів здійснюється у порядку, встановленому законодавством. У випадку недостатності чи відсутності у позичальника коштів у національній валюті для погашення заборгованості (в тому числі сплати неустойки), банк має право списати кошти в іноземній валюті, у розмірі еквівалентному сумі заборгованості в національній валюті на дату погашення, і продати списану іноземну валюту на Міжбанківському валютному ринку України. При цьому судом встановлено наявність у банку банківської ліцензії на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (Т.1, а.с. 18). Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що у цивільній справі № 2-7030/10 за позовом банку до відповідача за тим же кредитно-заставним договором, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2011 року було задоволено вимоги банку та звернуто стягнення на предмет застави, а тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості. Як встановлено судом, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2011 року, яке набрало законної сили 04.07.2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №VIW3А800004244 від 08.04.2008 року в розмірі 54148 грн. 71 коп., що є еквівалентом 7023,18 дол. США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, 2006 р.в., тип ТЗ, № кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені [PERSON] договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (том 1 а.с.47-48). Відповідно до листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.03.2014 року, згідно матеріалів цивільної справи № 2-3863/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, 08.09.2011 року, на виконання заяви представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Соломки А.О. видано один виконавчий лист на звернення стягнення на предмет застави ( том 2 а.с. 99). Разом з тим, відповідно до листа відділу ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області від 13.05.2014 року, виконавчий лист № 2-3863/2011 у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно облікової картотеки відділу ДВС Хмільницького МРУЮ на виконання не надходив та стягнення не проводиться станом на 23.05.2014 року (том 3 а.с. 1). Отже помилковими є доводи відповідача про те, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відповідач вже погасив заборгованість за даним кредитом шляхом звернення стягнення на предмет застави. Окрім цього, автомобіль був реалізований 17 вересня 2009 року за 45500 грн, тобто до ухвалення рішення суду яким звернуто на нього стягнення. Окрім цього, в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року визначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається не виконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Таким чином судом встановлено, що станом на 10.08.2011 року заборгованість відповідача за кредитно - заставним договором, яку просить стягнути позивач, складається із заборгованості за кредитом - 1047,19 доларів США; заборгованості із процентів за користування кредитом - 146,47 доларів США. Наявність заборгованості підтверджується розрахунком позивача (том 1 а.с. 5-6), виписками по рахунку [PERSON] (том 1 а.с. 60-115) При цьому сторони просили суд не враховувати виписку по рахунку ( Т. 2 а.с. 127-247), оскільки наведені в ній дані є суперечливими, а тому суд не приймає дану виписку до уваги. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Також ст. 611 ЦК України встановлена відповідальність за порушення умов договору, а саме: у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом. Враховуючи встановлені обставини, відповідно до норм Цивільного кодексу України, а також умов договору наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитно - заставним договором в сумі 1193,66 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 1047,19 доларів США; заборгованості із процентів (відсотків) за користування кредитом - 146,47 доларів США. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що меморіальні ордери, службова записка та висновок про оцінку транспортного засобу є неналежними та недопустимими доказами. Так, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд приймає до уваги письмові докази надані позивачем, а саме меморіальні ордери, службову записку та висновок про оцінку транспортного засобу, які відповідають вимогам визначеним в ст. 57, 58, 62 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином суд вважає обґрунтованими та доведеними позивачем позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. У свою чергу, відповідач заперечуючи проти позову не довів ті обставини, на які він посилається як на підставою своїх заперечень. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню документально підтверджений розмір судових витрат.

Outcome: approved