Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся з зазначеним позовом до суду з вимогами визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 21/50 частини житлового будинку №56, розташованого по [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. В обґрунтування позову зазначив, що в 1979 році батько позивача [PERSON], 17.03.1929 року народження, отримав у приватну власність 21/50 частини житлового будинку [ADDRESS], про що було укладено нотаріально посвідчений договір між власниками домоволодіння. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. У березні 2016 року позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на вказане нерухоме майно, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 21/50 частини нерухомого майна, оскільки позивач не представив до нотаріальної контори необхідного правовстановлюючого документу на частину домоволодіння, а саме свідоцтва про право власності від 12.03.1979 року. У зв'язку із відсутністю вказаного правовстановлюючого документу позивач вимушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив вирішити спір на розсуд суду відповідно до чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 16.06.2012 року серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 783 від 16.06.2012 р. Згідно з нотаріально посвідченим договором власників спільного домоволодіння про порядок користуванням ним від 12.11.1981 року, укладеного між двома співвласникам [PERSON] та [PERSON], співвласники договору визначили порядок користування домоволодінням та розмір часток, що належить кожному з них. Так згідно з пунктом 2 даного договору покійному [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 12.03.1979 року належить 21/50 ідеальної частини домоволодіння, яка складається з житлової прибудови А1-1, частини веранди а-1, 2-1, гаража В-1, 1/2 частини вбиральні Г, огорожі №1, 1/2 частини огорожі №3, 1/2 огорожі №3, 1/2 частина замощення, 1/2 частина водоводу, що розташоване по в [ADDRESS]. Відповідно до листа з Маріупольського БТІ від 28.01.2016 року №91 повідомлено, що 21/50 частина житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю [NUMBER] від 12.03.1979 року, записаного до реєстрової книги за [NUMBER] від 09.12.1981 року. Згідно до технічної інвентаризації станом на 27.01.2016 року та матеріалів інвентаризаційної справи №7873 на змеленій ділянці за вказаною адресою знаходяться: житловий будинок літ.А-1, житловою площею 26,3 м2, житлова прибудова літ. А1-1 , житловою площею - 26,2 м2, веранда літ. а1, ганки літ. а1, а2, сарай літ. Б-1, гараж літ. В-1, убиральня літ. Г-1, убиральня літ. Д-1, огорожа №1,2,3, вимощення І. Загальна площа домоволодіння - 107,7 м2, житлова - 52,5 м2. До вказаної 21/50 частки належної [PERSON] входить: житлова прибудова літ. А1-1, частина веранди а-1, а саме: веранда 2-1, ганок літ. а1, що складає житлову площу - 26,2 м2, загальна - 51,3 м2, гараж літ. В-1, 1/2 частина вбиральні літ. Г-1, огорожа №1, 1/2 частини огорожі №3, 1/2 частина огорожі №3, 1/2 частина вимощення літ. І. Позивач [PERSON] є сином покійного [PERSON], що підтверджується наявним в справі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 17.10.1967р. Згідно довідки з комітету самоорганізації населення від 12.04.2016 року [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] в період з жовтня 1987 року по теперішній час. Згідно представленої копії матеріалів спадкової справи 20.01.2016 року позивач звертався із заявою до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO]. Згідно з постановою нотаріусу Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 23.03.2016 року №586/02-31 позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 21/50 частину житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів у спадкоємця. Згідно матеріалів спадкової справи [PERSON] видав заповіт від 24.10.2008 року, за яким розпорядився після своєї смерті залишити все майно позивачу [PERSON] Інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини та прийняли її, судом не встановлено. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України). Отже єдиним на момент розгляду справи спадкоємцем, який має право на спадкування майна після смерті [PERSON], померлого [INFO], за заповітом є позивач [PERSON] Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Водночас згідно з ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З урахуванням наявності доказів постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відсутності відмови від неї, позивач має право на спадкування після смерті [PERSON] Надаючи оцінку правовідносинам щодо переходу майнових прав на спадкове майно суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист Вищого Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Судом встановлено, що за час свого життя спадкодавцю [PERSON] належало на праві власності 21/50 ідеальної частини домоволодіння, яка складається з житлової прибудови А1-1, частини веранди а-1, а саме: веранда 2-1, ганок літ. а1, що складає житлову площу - 26,2 м2, загальна - 51,3 м2, гаража літ. В-1, 1/2 частини вбиральні літ. Г-1, огорожі №1, 1/2 частини огорожі №3, 1/2 огорожі №3, 1/2 частина замощення літ. І., що розташоване по в [ADDRESS]. Крім того, за відсутності у позивача свідоцтва про право власності [NUMBER] від 12.03.1979 року, на яке в нотаріально посвідченому договорі мається посилання, що унеможливило оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, судом було витребувано та досліджено матеріали інвентаризаційної (правової) справи з Маріупольського БТІ. Так в матеріалах вказаної інвентаризаційної (правової) справи з Маріупольського БТІ наявний оригінал свідоцтва [NUMBER] від 12 березня 1979 року про право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS], згідно якого власниками домоволодіння є [PERSON] та [PERSON]. З наведених доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на 21/50 частину домоволодіння [ADDRESS]. Однак позивач не мав у себе всіх вказаних документів в наявності, що з об'єктивних причин позбавило його можливості оформити спадкові права в досудовому порядку. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов'язаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний в 1979 році на час побудови спірного домоволодіння та видачі свідоцтва про право власності. З урахуванням зазначених положень законодавства та роз'яснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт належності та набуття у встановленому законом порядку права власності на 21/50 частину домоволодіння [ADDRESS]. Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на частину житлового будинку, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього всього обсягу оригіналів правовстановлюючих документів на спадкодавця. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved