Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 02.06.2007 року по 10.02.2017 рік включно. Від шлюбу [INFO] народилась дитина - [PERSON]. Батько участі у вихованні сина не приймає. Дитина є вихованцем дитячої футбольної академії «Металіст» та приймає участь у міжнародних змаганнях в тому числі і за межами України. Відповідач постійно безпідставно чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон на змагання та відпочинок в зв'язку з чим позивачка прохає суд надати їй дозвіл на оформлення документів та дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі або в супроводі інших осіб за згодою матері без отримання згоди батька - [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на підстави в ньому викладені. Представник третьої особи у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання з'явився. Позов визнав частково пояснивши що він не заперечує проти виїзду за кордон дитини без його згоди але тільки на міжнародні змагання. Проти виїздів сина з метою відпочинку та оздоровлення заперечував зазначаючи що позивачка має намір вивезти дитину на непідконтрольну Україні територію. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступним: Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року по 10.02.17 року включно. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народилася дитини - син [PERSON], [INFO] Як встановлено судом, оскільки визнавалось відповідачем, після розірвання шлюбу він свідомо погодився на проживання дитини з позивачкою та з червня 2017 року навмисно не надає матеріальну допомогу на утримання сина. Неповнолітній [PERSON] на даний час професійно займається футболом що підтверджується відповідною довідкою. Керівництво клубу розраховує на його участь у змаганнях як місцевого, так і закордонного значення, що викликає потребу у постійних виїздах дитини за кордон. Згідно до пояснень представника позивача та відповідача, мати дитини має можливість вивозити дитину за межи України. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивачка звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу його батька. Суд вбачає, що наведені вище норми права не містять імперативних вимог, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до положень вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на намагання [PERSON] вивезти сина на непідконтрольну територію України хоча жодних доказів на підтвердження своїх посилань не навів. У відповідності до п.1 ст. 3 Конвенції з прав дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-12 от 27.02.1991 року) в усіх діях у відношенні дитини, незалежно від того , здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час фактично не спілкуються, відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон безпідставно, при цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди у судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька на даний час малоймовірна, приймає до уваги, що у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Враховуючи досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved