Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що на початку вересня 2014 року позивач через мережу Інтернет дізнався, що в Жмеринському районі в селі Сьомаки по вулиці Чапаева, 1 продається будинок, вартість якого на той час становила близько 7000 США. В жовтні 2014 року позивач зустрівся з відповідачем, який продавав будинок. Зустріч відбулася в селі Біликівці Жмеринського району в будинку [PERSON]. Під час цієї зустрічі позивач дізнався, що житловий будинок, що продається відповідачем, фактично належить [PERSON], яка прийняла цей будинок у спадщину після смерті своєї матері. Житловий будинок [PERSON] 4 роки назад продала відповідачеві, але до цього часу вони не оформили належним чином договір купівлі-продажу. Тоді ж [PERSON] запевнив позивача, що йому потрібен місяць на переоформлення житлового будинку з покійної матері [PERSON] на себе, і ще місяць на оформлення договору купівлі-продажу між ним та позивачем. Тоді ж відповідач в якості авансу отримав від позивача 3000 доларів США та 2000 гривень. На під твердження отриманих коштів [PERSON] було написано розписку в присутності [PERSON]. Починаючи з жовтня 2014 року, позивач почав періодично проживати в житловому будинку та проводити ремонтні роботи. Протягом 2014-2015 рр. відповідач неодноразово відтерміновував переоформлення документів на житловий будинок. А в листопаді місяці 2015 року відповідач повідомив позивачеві, що передумав продавати житловий будинок і наказав тому забрати з нього свої речі. Грошові кошти обіцяв повернути частково, посилаючись на те, що позивач періодично проживав в житловому будинку. Однак відповідач грошові кошти не повернув, на зв'язок не виходить та всіляко ігнорує повідомлення позивача про повернення грошових коштів. Таким чином, сума коштів, які отримав відповідач від позивача, становить 3000 доларів США, що еквівалентно на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України 81030грн.. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем не зареєстровано право власності на житловий будинок, що ще раз підтверджує, що [PERSON] не вчинив жодних дій стосовно належного оформлення договору купівлі-продажу. Тому позивач вважає, що договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку між ним та відповідачем укладено не було, грошові кошти в сумі 3000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Представник позивача просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 81030 грн. та витрати по сплаті судового збору у в сумі 810,30 грн.. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю та просили їх задовольнити. Відповідач позов не визнав. Пояснив, що житловий будинок знаходиться в с. Сьомаки Жмеринського району по вул.. Радянська, 8. Він не є власником вказаного майна, однак хоче продати даний будинок за 7000 доларів США. Власником на на даний час являється [PERSON], яка відповідно до довіреності від 12 березня 2016 року уповноважила відповідача розпоряджатись, зокрема і цим житловим будинком. Позивач переїхав проживати у вказаний будинок, однак не платив за комунальні послуги, і тому газ та світло відімкнули. Відповідач вказав, що просив позивача віддати решту 4000 доларів США, однак той відмовився. Тому відповідач наказав позивачеві забирати свої речі. Що стосується оформлення документів, то відповідач зазначив, що він їх виготовив і повідомляв про це позивача, однак останній звернувся із заявою в міліцію щодо вчинення відповідачем шахрайських дій. В міліції відповідач пояснив, що позивач фактично проживав у будинку, тому ніяких шахрайських дія відповідач не вчиняв. Відповідач вважає, що відповідно до закону, кошти, що були передані позивачем йому під розписку, є завдатком, а тому вони не підлягають поверненню. Просив відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Відповідно до копії розписки від 15 жовтня 2014 року відповідач «взяв завдаток за хату три тисячі доларів в [PERSON]Б.» (а.с.8). Відповідач власником спірного майна не являється, про що він і сам повідомив в судовому засіданні. Власником житлового будинку та земельних ділянок по вул. Радянська, 8 в с. Сьомаки Жмеринського району є [PERSON],що підтверджується копіями свідоцтва про право власності та витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20-23). [PERSON] довіреністю від 12 березня 2016 року уповноважила відповідача розпоряджатися цим нерухомим майном (а.с.24). Крім цього, відповідач звертався до Жмеринського ВП з приводу погроз фізичною розправою йому з боку позивача, однак цей факт не знайшов свого підтвердження при детальному розгляді заяви [PERSON] (а.с.36-45). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, визнані та не спростовані відповідачем. Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.1 ст.571 цього ж Кодексу якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. За змістом указаних статей завдатком може забезпечуватися тільки дійсне зобов'язання, тому правила ч. 1 ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується у випадках, коли договір було укладено, але сторона ухиляється від його виконання. Наведене дає підстави для висновку про те, що одним із критеріїв відмінності завдатку від авансу є забезпечення завдатком дійсного, тобто вже укладеного договору за умови одночасного ухилення сторони від його виконання. Таку правову позицію сформулював Верховний Суд України у своїй Постанові від 19 серпня 2004 року. Слід зазначити, що не менш важливе значення має не тільки дійсність укладеного зобов'язання, а й одночасне дотримання сторонами обов'язкової форми для забезпеченого завдатком того чи іншого цивільно-правового договору, який встановлено законом. Наприклад, ст. 657 ЦК України встановлена обов'язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів купівлі - продажу об'єктів нерухомості. В зв'язку з наведеним другий аспект правової позиції Верховного Суду України, доволі чітко викладений в його ухвалах від 26 лютого 2004 року, від 13 жовтня 2005 року, а також від 21 червня 2006 року і полягає в наступному. "Залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін.Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались". Згідно з ч.1 ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приймає до уваги доводи представника позивача про те, що між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку не укладався, а лише була передача коштів в якості авансового платежу, що підтверджується розпискою. Такої правову позицію висловлює Верховний Суд України в своїй Постанові № 6-176цс12 від 13 лютого 2013 року, в якій було зазначено, що внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. У разі якщо сторони лише домовилися укласти договір, але не оформили його, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовлялися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачеві грошова сума в розмірі 3000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачеві. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що сплачена позивачем сума в розмірі 3000 доларів США є завдатком, а тому приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача по сплаті судового збору підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved