Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Представник державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока», звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до ст.ст. 71,72 ЖК України просить суд: визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою №1, яка знаходиться по [ADDRESS], у звязку із відсутністю в ньому понад встановлені строки без поважних причин.. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є державним спеціалізованим (спеціальним) санаторно-курортним закладом, уповноваженим органом управління якого є Міністерство охорони здоров`я України. На території санаторію розташована будівля № 10, яка згідно даних бухгалтерського обліку значиться гуртожитком. У вказаному гуртожитку проживають працівники санаторію на час їх трудової діяльності в санаторії та інші категорії мешканців, на підставі договорів. [PERSON] проживала в кімнаті [ADDRESS] З 2001 року [PERSON] проживала у вищевказаному житловому приміщені разом із своїм чоловіком [PERSON]. Позивач у своєму позові зазначає, що гуртожиток належить ДЗ «ДССС «Затока» МОЗ України» на праві оперативного управління. Понад року відповідачі не проживають у займаному приміщенні за адресою: [ADDRESS] що і стало підставою для звернення до суду. Представник позивача в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, з підстав наведених в позові. Після оголошеної в судовому засіданні перерви не з'явився, в матеріалах справи наявна заява представника позивача, відповідно до якої він позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, розглянувши справу у його відсутності. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України належним чином, про причину неявки суду не сповістила. Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Зі згоди представника позивача, про що свідчить зава представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, допитавши в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, гуртожиток що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 3 належить ДЗ «ДССС «Затока» МОЗ України» на праві оперативного управління. У відповідності до відповіді з Затоківської селищної ради №674/01-27 від 30.11.2017 року, Затоківська селищна рада м. Білгород-Дністровського Одеської області повідомляє, що згідно облікових даних за адресою: [ADDRESS] зареєстрована зі своєю сімєю [PERSON], [INFO] (прописана з 26.11.1992 року), її донька [PERSON], [INFO] (прописана з 10.02.2008 року), а також син (інвалід дитинства) [PERSON], [INFO] (прописаний з 17.08.1993 року). /л.с.25/. Позивач у своєму позові зазначає, що хоча відповідачі і зареєстровані за вищевказаною адресою, проте не проживають у ній понад встановлені чинним законодавством строки. Так, у відповідності до акту від 10.08.2017 року, складеного комісією у складі коменданта, бухгалтера та сусідів, здійснено огляд проживання мешканців гуртожитку, при якому виявлено, що сім`я [PERSON] з жовтня 2016 року не проживає за вищевказаною адресою /л.с.58/. Згідно акту від 08.02.2018 року, складеного комісією у складі коменданта, бухгалтера, завідуючого господарством, та сусідів, дійсно сім`я [PERSON] зареєстрована, проте не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS], з жовтня 2016 року по теперішній час. /л.с.57/ У відповідності до акту від 19.04.2018 року, складеного комісією у складі коменданта, бухгалтера, завідуючого господарством, та сусідів, сім`я [PERSON] з жовтня 2016 року не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS], по теперішній час. /л.с.59/ Згідно акту від 07.06.2018 року, складеного комісією у складі коменданта, бухгалтера, а також мешканців гуртожитку, встановлено, що мешканці гуртожитку № 10 [PERSON] зареєстровані, проте не проживають за адресою реєстрації з жовтня 2016 року по теперішній час. Зі слів мешканців все майно та меблі [PERSON] вивезли з вказаного житлового приміщення. /л.с.60/ Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сімї такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму Аналізі судової практики застосування ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» від 01.08.2013 року розяснив, оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону № 2482-XII, прирівняні до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації достовірно підтверджено актами від 10.08.2017 року, 08.02.2018 року,19.04.2018 року та 07.06.2018 року. Крім того, підтверджено не проживання відповідачів поясненнями допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що також проживають в гуртожитку по [ADDRESS], що дійсно відповідачі з 2016 року у гуртожитку не проживають, вони вже тривалий час до нього не з'являються, місце мешкання в теперішній час їх не відомо. Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За таких обставин, враховуючи, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві оперативного управління, а відповідачі не проживають у вказаному гуртожитку понад встановлені чинним законодавством строки, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, а отже позовні є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved