Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач КП «Харківські теплові мережі» звернувся до суду й просив, з урахуванням уточнень, стягнути з [PERSON]вартість спожитої без достатніх на те підстав теплової енергії в сумі 205159 грн. 85 коп. Позовні вимоги обґрунтовано отриманням відповідачем з 21 жовтня 2009 року по 05 квітня 2016 року, у належних йому на праві власності нежитлових приміщеннях в житловому будинку № 10 А по вулиці Достоєвського у місті Харкові, без укладення договору, теплової енергії за рахунок КП «Харківські теплові мережі», яку останнє подає у централізовану систему опалення вказаного житлового будинку. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги просили їх задовольнити з підстав вказаних у позові, пояснили, що підприємство дізналося про переведення квартири відповідача у нежитловий фонд лише у січні 2016 року, коли отримало лист департаменту містобудування, архітектури та генерального плану з копією рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2009 року, що окрім іншого, зумовило різницю в сумах нарахувань в розрахунку доданого до позову та акту звіряння обєднаного, наявного в матеріалах справи. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі вказуючи на відсутність в приміщенні відповідача приладів опалення та, відповідно, не отримання ним послуг, що надаються позивачем. Також, посилалися на невірне визначення теплового навантаження позивачем й пропуск останнім строку позовної давності за період з жовтня 2009 по квітень 2013. З метою забезпечення доказів за заявами сторін в судове засідання викликано й допитано свідків. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши в сукупності покази свідків та матеріали справи дійшов наступного. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.12.2018 дану справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 17 квітня 2009 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова було задоволено позов [PERSON]до Харківської міської ради та визнано за ним право власності на нежитлові приміщення першого поверху №2-1, площею 53,1 кв.м, №2-2, площею 40,40 кв.м, №2-6, площею 96,50 кв.м, коридор №2-3, площею 7,70 кв.м, кухню №2-4, площею 5,3 кв.м, вбиральню №2-5, площею 2,60 кв.м, загальною площею 205,6 кв.м в Літ. «А-2» з окремим входом, що розташоване за адресою: вул. Достоєвського, 10А у м. Харкові, які були самовільно реконструйовані та самочинно побудовані з належної йому на праві власності квартири №2 (т. 1 а.с. 26). Нежитлові приміщення, які розташовані в житловому будинку №10А по вул. Достоєвського в м. Харкові обладнані системою опалення, яка є єдиною із системою опалення будинку, що підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання обєкта від 30.10.2015 р. №178/1368 (т. 1 а.с. 43) та наданими відповідачем роздрукованими фотокартками на яких зображено вводи для встановлення опалювальних приладів (батерей) без ізоляції (т. 1 а.с. 101-107). Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що в складі комісії з 5-6 осіб здійснював обстеження системи теплоспоживання у приміщенні відповідача в будинку № 10 А по вулиці Достоєвського у місті Харкові про що було складено Акт. При обстеженні було виявлено наявність встановлених радіаторів. Свідок [PERSON] в ході допиту підтвердила, що співробітники КП «Харківські теплові мережі» приходили до приміщення відповідача в будинку № 10 А по вулиці Достоєвського у місті Харкові, яке вона орендує для розміщення магазину продовольчих товарів. Також, зазначала, що в орендованих нею приміщеннях, які належать відповідачеві, є й вводи для опалювальних пристроїв. З урахуванням наведеного у суду відсутні підстави вважати, що акт обстеження системи теплоспоживання обєкта від 30.10.2015 р. №178/1368 є неналежним доказом. Як свідчать акти підключення споживача до джерела теплової енергії та акти відключення споживача від джерела теплової енергії житловий будинок №10А по вул. Достоєвського в м. Харкові у період з жовтня 2009 року до квітня 2016 року підключався до центрального опалення та відповідно відключався в неопалювальний період, а отже і нежитлові приміщення відповідача також були підключені до центрального опалення та відповідач споживав послуги з опалення, оскільки система опалення відповідача єдина із системою опалення вказаного житлового будинку (т. 1 а. с. 57-72). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обовязок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Наведені дії двох осіб (постачальника та споживача), спрямовані на набуття, зміну цивільних прав та обов'язків, являють собою, згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України, багатосторонній правочин, що є, відповідно до вказаних положень ЦК України, договором. З огляду на наведене положення ст. ст. 1212, 1213 ЦК України не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором. За користування тепловою енергією відповідачеві у відповідності до тарифів, затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 31.12.2013, 31.03.2014, 16.05.2014, 28.11.2014, 27.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015 щодо категорії споживачів до яких відноситься відповідач - інші споживачі (фізичні особи, що не є субєктами підприємницької діяльності, які розраховуються за теплову енергію спожиту у нежитлових приміщеннях) (т. 1 а.с. 46-55), здійснено нарахування за спожиту за період з жовтня 2009 по квітень 2016 теплову енергію з урахуванням коливань температури (т. 1 а.с. 168) в сумі 205159,85 грн. Застосування позивачем при здійсненні розрахунків КТМ 204 України 244-94 «[PERSON] та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні», не суперечать діючому законодавству, оскільки зазначені норми не підлягають державній реєстрації в Мінюсті на підставі пп. е) п. 5 Постанови КМУ від 28 грудня 1992 року № 731 "Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерст та інших органів виконавчої влади". Суд, вважає необхідним відхилити пояснення відповідача щодо завищення позивачем теплового навантаження, адже в них здійснювалися розрахунки лише з урахуванням споживання тепла радіаторами без врахування даних нежитлових приміщень (площа, матеріал підлоги, стін, стелі, тощо). Використання електроприладів для опалення нежитлових приміщень є доказом споживання в нежитлових приміщеннях відповідача електричної енергії, але не спростовує отримання ним наданої послуги з централізованого опалення. Щодо наданого відповідачем робочого проекту для спростування нарахувань за спожите тепло слід відзначити, що його не можна використати для цього адже в ньому відсутнє орієнтування за сторонами світу, що унеможливлює визначення втрат тепла згідно СНіП, а розрахунок потужності опалювальних приладів здійснено щодо біметалевих радіаторів, а не сталевих, наявність яких встановлено актом, вказаним вище та характеристики яких надано відповідачем при зверненні до суду із поясненням щодо завищення КП «Харківські теплові мережі» теплового навантаження на опалення нежитлових приміщень. Окрім того, судом не може бути залишено поза увагою, що у даному робочому проекті, який містить, окрім іншого, тепловий розрахунок міцності встановлених опалювальних приладів, вказано про підключення опалювальних приборів приміщення до вертикальних стояків системи опалення житлового дому (а. 3 Робочого проекту). Разом з тим, суд вважає зазначити, що на виконання Правил підготовки теплових господарств до опалювального періоду, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства житлово-комунального господарства України 10.12.2008 N 620/378 у період підготовки до опалювального періоду позивач мав, зокрема, уточнити приєднані теплові навантаження, виконати перерахунок гідравлічного режиму (за необхідності), провести контроль встановлених розрахункових лімітних звужувальних пристроїв у споживачів теплової енергії. А перед початком опалювального періоду - провести перевірку готовності систем опалення та системи теплопостачання у цілому шляхом виконання пробного пуску з метою визначення їх готовності до роботи. Таким, чином, позивач мав би дізнатися про порушення свого права щодо несплати відповідачем отриманих послуг з опалення, за тарифами для «інших споживачів» як би належним чином здійснювалося виконання Правил підготовки теплових господарств до опалювального періоду кожного року, в т.ч. 2009. Доказів на спростування даного висновку суду матеріали справи не містять, й під час судового розгляду не встановлено. Позовну давність визначено в ст. 256 ЦК України, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальну позовну давність, за ст. 257 ЦК України, встановлено тривалістю у три роки. ЇЇ перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З врахуванням того, що позов подано до суду 14.06.2016, слід погодитися із заявою відповідача, що до позовних вимог у сумі 99672,46 грн. за період з жовтня 2009 по квітень 2013 включно підлягає застосуванню позовна даність. Суд вважає необхідним зазначити, що різниця в нарахуваннях заборгованості між розрахунком за спожиту без договору теплову енергію на 205159,85 грн. й акту звіряння обєднаного та рахунки-фактури від січня, лютого, березня, квітня, травня 2016 за період (т. 1 а.с. 237 - 242) зумовлена тим, що відповідач не повідомляв позивача про зміну статусу приміщення на нежитлове з 17 квітня 2009 року й останній дізнався про це у січні 2016 хоча, як встановлено вище, повинен був та міг дізнатися про це у 2009 році. Як встановлено п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Вказаним пунктом також заборонено самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води. Правила відключення від централізованої системи опалення врегульовано Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22.11.2005 N 4, якими передбачено, зокрема, отримання дозволу міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування, технічних умов, відключення обєкту від централізованого опалення із складанням акту про відключення. Однак, відповідачем належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання суду не надано. Долучена до матеріалів справи за клопотанням відповідача в копіях документація з енергопостачання (робочий проект енергопостачання нежитлових приміщень в будинку №10А по вул. Достоєвського в м. Харкові, листи АК «Харківобленерго», Акти, протоколи, договір про постачання електричної енергії) є лише свідченням забезпечення приміщення відповідача постачанням електричною енергією за ІІІ категорією надійності електропостачання. Копії дублікатів чеків від 20.03.2018, також, є лише підтвердженням оплати електричної енергії. Дані документи не свідчать про належне відключення нежитлових приміщень в будинку №10А по вул. Достоєвського в м. Харкові від централізованого опалення й, відповідно, не можуть підтверджувати неотримання відповідачем послуг з опалення, які надаються КП «Харківські теплові мережі». Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу положень п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, крім іншого, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до встановцих правовідносин. За вказаних обставин з відповідача, який не виконав свого обовязку із сплати отриманої ним послуги з централізованого опалення на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 105487,39 гривеньза період з жовтня 2013 по квітень 2016 згідно здійсненого КП «Харківські теплові мережі» розрахунку, який відповідачем в ході судового розгляду не спростовано. Як при зверненні, так й в ході судового розгляду сторони понесли судові витрати щодо яких вони подали розрахунки та заяви про розподіл. До судових витрат, ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України відносить судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи, а саме витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, ерекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3311,64 та витрати, повязані із забезпеченням доказів допитом свідків у сумі 881,00 грн., а всього 4192,64 грн. Відповідач поніс витрати, повязані із забезпеченням доказів допитом свідка у сумі 352,40 грн. Щодо витрат відповідача за договором № Х/8-18 від 27.03.2018 про розрахунок теплового навантаження нежитлових приміщень будинку № 10 А по вулиці Достоєвського у місті Харкові у сумі 2900,00 грн. слід зазначити наступне. Спеціаліст у відповідності із ч. 1 ст. 74 ЦПК України для складання робочого проекту, який було надано відповідачем судом не призначався. Дані витрати не є витратами на професійну правничу допомогу, не повязані із залученням свідків, спеціалістів, та проведенням експертизи, не повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, не повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно, вони не підлягають розподілу. За положеннями ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на відповідача слід покласти пропорційно розміру задоволених позовних судові витрати у сумі 2155,85 гривень, а на позивача 171,20 гривень. Положеннями ч. 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. Отже, відповідача має бути зобовязано сплатити позивачеві різницю між сумами судових витрат які покладені на сторони - 1984,65 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved