Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної квартири. В обґрунтування позову посилався на те, що він та відповідач зареєстрували свій шлюб 01.11.1996 року у відділі РАЦС Бердянського міськвиконкому Запорізької області. Від шлюбу мають сина, [PERSON], [INFO]. На жаль, спільне життя з відповідачем не склалося та у червні 2010 року шлюб між ними за рішенням суду було розірвано. За час шлюбу, на початку 2000 років, ними за спільні кошти була набута однокімнатна квартира [ADDRESS]. У зв'язку з зайнятістю на роботі, він віддав повноваження на придбання квартири відповідачеві і остання оформила договір купівлі-продажу на своє ім'я. Загальна вартість набутого в шлюбі майна на теперішній час складає 120000 грн. (15000 доларів США), тому ціну позову він визначив у 60000,00 грн., оскільки має право на 1/2 частку нерухомого майна. Угоди щодо добровільного поділу майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався, у зв'язку з чим він бажає провести поділ в судовому порядку. Тому посилаючись на ст.ст.60,61,69,70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України просив визнати придбану квартиру спільним сумісним майном подружжя з визнанням за ним права власності на 1/2 частку квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав, представник позивача доповіла по суті позовних вимог, пояснивши додатково на заперечення відповідача, що статті 60,61 СК України не зобов'язують позивача доводити джерело доходів, а долучена до справи копія розписки про отримання відповідачем коштів від свого батька може лише свідчити про те, що якщо кошти і бралися в позику, то вони все рівно бралися в інтересах сім'ї і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилання відповідача на те, що квартира купувалася для неї особисто не заслуговують на увагу, оскільки позивач в ній проживав, до теперішнього часу є в ній зареєстрованим. Відповідач [PERSON] та її представник за договором адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову, останньою були оголошені письмові заперечення на позов, в яких, зокрема, відповідач послалася на те, що, дійсно, 26 квітня 2002 року вона придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №1561. Проте спірна квартира була придбана нею за кошти, взяті в борг у її батьків, та частково за кошти, які вона економила і складала на купівлю великих речей із своєї заробітної плати. Фактично шлюбні відносини між ними були припинені у 2007 році, а розірвано шлюб 10.08.2010 року. Причиною сварок у шлюбі було зловживання позивачем алкоголем, його небажання працювати, а в той час, коли працював, що отримані за роботу кошти витрачав на власні потреби. Поважних причин на неотримання заробітку за час шлюбу у позивача не було. Придбавши квартиру, вона сплачує вартість комунальних послуг дотепер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав свідчення про те, що у жовтні 2001 чи 2002 року, точно не пам'ятає, він придбав автомобіль «Жигулі» шостої моделі у [PERSON] за 2000 доларів США шляхом оформлення у нотаріуса довіреності. При цьому [PERSON] говорив, що кошти потрібні для придбання житла для сім'ї. Уточнив на запитання, що автомобіль був оформлений на матір позивача, а остаточне переоформлення машини було проведене пізніше, у 2007 році. Заслухавши сторони, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 01.11.1996 року по 19.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що не заперечується сторонами, підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 23.11.2010 року, копією свідоцтва про народження дитини. В період шлюбу, а саме: 16 квітня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1561. При цьому договір оформлено було на ім'я відповідача [PERSON], як вбачається з його копії, долученої до справи. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Під час розгляду цієї справи суд враховує роз'яснення п. п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Враховуючи те, що спірна квартира була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та інше не встановлено договором або законом, квартира [ADDRESS] набула правового статусу спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В ході розгляду справи відповідачем не надані суду належні та допустимі докази, які б підтверджували, що на придбання спірної однокімнатної квартири використані саме кошти, отримані нею від свого батька [PERSON] за розпискою від 10.03.2002 року, в якій взагалі не зазначено, з якою метою надавалися в борг кошти та не встановлено строків їх повернення. Більш того, в ході вирішення спору судом взагалі не встановлено, що відповідач дійсно отримувала від батька в борг кошти в розмірі 8000,00 грн., оскільки до матеріалів справи долучена лише копія розписки, яка, відповідно до положень ч.2 ст.64 ЦПК України, не може вважатися доказом, оскільки письмові докази подаються, як правило, в оригіналі. Особисті ж пояснення, надані відповідачем, згідно до приписів ч.2 ст.57 ЦПК України, також не являються належним та допустимими доказами при доведенні своїх заперечень проти позову. Таким чином, відповідачем не доведено в судовому засіданні, що спірна квартира придбана за її власні кошти, а тому презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя нею не спростована. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 600 грн., сплачений ним при зверненні до суду згідно квитанції 8882.96.1 від 03.07.2013 року.

Outcome: approved