Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яким просила надати їхньому з відповідачем малолітньому сину - [PERSON] , [INFO] , дозвіл на довготривалі неодноразові виїзди за межі державного кордону України в країни, перелік яких зазначено у позовній заяві, до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до [INFO] , в її супроводі, без згоди та супроводу відповідача. Позовні вимоги мотивувала тим, що 22.11.2011 вона спільно із відповідачем у відділі реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області зареєструвала шлюб. Перебуваючи у шлюбі, [INFO] у них народився син - [PERSON] . На сьогоднішній день, відповідач за місцем реєстрації свого місця проживання, разом із нею та їхнім сином не проживає. Фактично дитина проживає з нею, вона забезпечує сину повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. З метою виїзду разом із дитиною за кордон, що сприяє розширенню світогляду дитини, та добре позначається на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, відповідачем неодноразово були надані дозволи на виїзд за кордон [PERSON] . На підставі цих дозволів вона разом з дитиною відвідували Італію, Польщу, Францію, Єгипет, Туреччину. Дитина часто відвідувала інші країни задля отримання нових вражень та з метою пізнання життя людей в інших державах, про їх правила та природу. На даний час змінилися правила отримання візи для поїздки до країн Європи, а тому потрібно повторно надати згоду відповідачем, задля виїзду малолітнього [PERSON] за кордон України в супроводі матері, без згоди батька. Проте, останнім часом вона не може отримати від відповідача таку згоду у зв`язку з тим, що він відсутній за місцем реєстрації свого місця проживання, на телефонні дзвінки не відповідає, оскільки його телефон є виключеним. Окрім цього, з метою отримання від відповідача згоди на виїзд [PERSON] за межі України в її супроводі, представником позивачки було направлено до відповідача заяву з метою мирного вирішення спору та про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення візових документів. Однак відповіді на таку заяву відповідачем надано не було. Позивачка також зазначила, що не заперечує та ніколи не буде заперечувати відповідачу бачитися з дитиною, надати їй батьківське виховання, розвивати дитину, вчити її. Підставою для звернення до суду не є той факт, що вона з відповідачем перебуває в конфліктній ситуації, а те, що формально не може отримати від відповідача згоди на виїзд малолітнього [PERSON] за межі України, яку той постійно надавав. Відповідач сам інколи на тривалий час виїжджав на територію Чеської Республіки на роботу. Тобто, якщо в подальшому відповідач бажатиме зустрітися зі своєю дитиною, останній зможе побачитися з нею як в Україні, так і в Європі. Враховуючи, що від відповідача не вдається можливим отримати згоду на виїзд [PERSON] , вона змушена звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивачка не прибула, від її представника надійшло клопотання, в якому він просив розгляд справи проводити без їхньої участі, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, у судове засідання також не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності відповідача, при наявних у даній справі матеріалах, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, та ухвалити заочне рішення у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України. Представник третьої особи без самостійних вимог - Дубівської сільської ради у судове засідання не прибув, однак її представниця подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, які надані позивачкою на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 22.11.2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] (після шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] (а.с. - 12). Перебуваючи у шлюбі у позивачки та відповідача, [INFO] народився син [PERSON] (а.с. - 13). Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, пріоритетним є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Проте, ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в даній категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В статті 18 Конвенції про права дитини, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до змісту ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Нормою, яка регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, зокрема, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається із заяви-згоди, яка засвідчена першим секретарем з консульських питань Посольства України в Чехії та зареєстрована в реєстрі №570/1800-18 (а.с. - 15), відповідачем раніше надавалася згода на оформлення віз, виїзд його сина [PERSON] до Республіки Чехії та інших держав Європейського Союзу, у супроводі позивачки, терміном від 03.08.2018 до 03.08.2021, тобто на 5 років. Однак, як стверджує позивачка у неї існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон та на виготовлення документів, що надають право на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, оскільки відповідач уникає спілкування з цього питання. Окрім цього, з метою отримання від відповідача згоди на виїзд [PERSON] за межі України в супроводі лише [PERSON] , представником останньої було направлено до відповідача заяву з метою мирного вирішення спору та про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення візових документів (а.с. - 17). Однак відповіді на таку заяву відповідачем надано не було. Фактично, у позивачки існують формальні складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон без його згоди у супроводі матері дитини, хоч судом встановлено, що раніше відповідач не заперечував проти цього. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний та моральний розвиток, має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою її розвитку, беручи до уваги, що у позивачки існують формальні складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон, яких вона хоче уникнути в тому числі і у майбутньому, а також проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачена можливість вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон без згоди батька, і таке рішення відповідатиме найкращим інтересам дитини. Позивачка зазначила в позовній заяві про те, що раніше вона з дитиною відвідувала деякі країни Європи, а також перебувала на відпочинку в Турецькій Республіці та Арабській Республіці Єгипет, тому її вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд до цих країн підлягає задоволенню. Оскільки в позовній заяві позивачка не зазначила необхідність тимчасового виїзду дитини в інші країни, тому її вимога в цій частині є безпідставною. Отже, враховуючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки тимчасові виїзди дитини за кордон відповідають інтересам дитини, за своєю метою мають сприяти її оздоровленню та загальному розвитку. Для можливості виготовлення проїзних документів на ім`я малолітнього [PERSON] дозвіл на це згідно п.18-20 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення слід надати матері дитини - позивачці [PERSON] . Також, зважаючи на зміст позовних вимог, враховуючи порядок набрання рішенням законної сили, дозвіл на тимчасові виїзди за межі України слід надати з дати набрання рішенням законної сили і до 22.04.2027. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини 1, пункту 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання судових витрат суд враховує, що до таких витрат позивачка відносить оплату судового збору у розмірі 1816 гривень, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи, що підтверджується квитанцією (а.с. - 24), тому ці витрати слід стягнути на її користь з відповідача . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved