Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Штендер М.В. звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , а членами такого її дочка [PERSON] (позивачка), внучка [PERSON] , внук [PERSON] та внук [PERSON] . Вважає, що кожному з них відповідно належало по 1/5 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Стверджує, що [PERSON] , яка також значилась зареєстрованою у даному колгоспному дворі, не брала участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Вказує, що [INFO] померла голова колгоспного двору [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/5 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, яка належала їй як члену колгоспного двору. Зазначає, що спадщину спадкодавця [PERSON] прийняла її дочка [PERSON] (позивачка), факт прийняття нею спадщини підтверджується спільним проживанням із спадкодавцем [PERSON] на час її смерті. Вважає, що таким чином частка [PERSON] у спірному будинковолодінні збільшилась і становить 2/5 (1/5 частка, що належала їй як члену колгоспного двору, + 1/5 частка, яку вона успадкувала після смерті матері [PERSON] ). З огляду на наведене, а також враховуючи відсутність належних правовстановлюючих документів на майно колишнього колгоспного двору, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься ордер про надання правової допомоги, згідно якого її інтереси представлятиме представник адвокат Штендер М.В. Також в матеріалах справи міститься заява адвоката Штендера М.В., в якій такий зазначає, що просить розглядати справу за наявними матеріалами та без його (представника) участі. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус\~Мостиського районного\~нотаріального округу\~Львівської області\~Кубара О.С. в судове засідання не з`явилася, проте надіслала копію спадкової справи №37/2015, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте скерувала на адресу суду письмову заяву, в якій зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачкою [PERSON] . У поданій письмовій заяві [PERSON] також ствердила, що дійсно була зареєстрованою у спірному будинку, однак понад три роки до 15.04.1991р. не брала участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору; на спадкове майно спадкодавця [PERSON] не претендує. Розгляд даної цивільної справи просить здійснювати у її відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] \~(до\~набрання чинності\~постановою Верховної\~Ради України\~від 17.07.2020\~№ 807-ІХ\~«Про утворення\~та ліквідацію\~районів» -\~«Мостиського району»)\~Львівської області відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] , а членами такого, як вважає суд, її дочка [PERSON] (позивачка), внучка [PERSON] , внук [PERSON] та внук [PERSON] , що підтверджується відомостями із по господарських книг по с.Воля Садківська за 1988-1991р.р. про суспільну групу двору та склад його членів станом на 1991р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Третя особа [PERSON] станом на 15.04.1991року, як вважає суд, не зберегла права на частку в майні даного колгоспного двору, оскільки фактично вибула з даного господарства та протягом трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не приймала подальшої участі у веденні спільного домашнього господарства за вказаною адресою, що підтверджується її письмовою заявою, що міститься в матеріалах справи. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен на 1/5 ідеальну частку будинковолодіння [ADDRESS] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на 1/5 частку будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Крукеницької сільської ради Мостиського району Львівської області 23.06.2015р. №623 та 19.10.2020р. №912, спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом із нею за вказаною адресою проживали: її дочка [PERSON] та внучка [PERSON] . Матеріалами спадкової справи 37/2015, заведеної приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С., підтверджено: спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала; у зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом; позивачка [PERSON] (дочка спадкодавця [PERSON] ) постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, крім того така у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно (1/5 частку у спірному будинковолодінні, яке належало їй як члену колгоспного двору) у відповідності до вимог ст.ст.1268, 1269 ЦК України успадкувала спадкоємець першої черги спадкування за законом, зокрема її дочка [PERSON] . Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] , її дочка - позивачка [PERSON] стала фактичним власником 2/5 часток спірного будинковолодіння (1/5 частка, що належала їй як члену колгоспного двору,+ 1/5 частка, яку вона успадкувала після смерті матері [PERSON] ). При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. було відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачці можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку чи його частки в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачки на спірне будинковолодіння (частку в такому) не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим така звернулася до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копіями сторінок спадкової справи №37/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; листом-повідомленням приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Кубари О.С. від 19.09.2016р. №334/02-14, адресованого позивачці [PERSON] , про відмову в оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; довідками виконавчого комітету Крукеницької сільської ради Львівської області за №365 від 17.05.2020р., за №912 від 19.10.2020р.; довідкою виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 08.02.2021р. за №183; копіями з по господарських книг по с.Воля Садківська Крукеницької сільської ради Львівської області; копією паспорта, свідоцтва про народження позивачки [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачки на спірне будинковолодіння (частку в такому) не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на частку спірного майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , зокрема: права власності на 2/5 ідеальні частки спірного будинковолодіння (1/5 частка, що належала їй як члену колгоспного двору,+ 1/5 частка, яку вона успадкувала після смерті матері [PERSON] ). При поданні позову до суду позивачкою [PERSON] сплачено судовий збір на суму 1297,90 грн., натомість станом на час звернення до суду у відповідності до вимог п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за заявлені позивачкою позовні вимоги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (1 відсоток від ціни позову, яка становить 51915,20 грн. (2/5 частки від 129\~788 грн.), але не менше 840,80 грн.). Таким чином позивачкою [PERSON] внесено судовий збір в більшому розмірі на 457,10 грн. грн., ніж встановлено законом. Відповідно, на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 457,10 грн. слід повернути позивачці [PERSON] .

Outcome: approved