Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У липні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що з 1973 року по 1988 рік перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого подружні стосунки з ним не припинила, продовжила проживати однією сім'єю по день його смерті, що сталася [INFO]. В 1983 році отримала в користування квартиру [ADDRESS], яка згодом була приватизована чоловіком. В липні 2017 року звернулась до нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва на спадщину за законом після смерті колишнього чоловіка, однак отримала відмову, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду за захистом спадкових права. Повідомила, що спадкоємцями також є онуки померлого, інтереси яких представляють [PERSON] та [PERSON] Просила встановити факт проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 21.10.1988 року по день його смерті, визнати квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. [PERSON] в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] надіслала до суду заяву, в якій визнала факт проживання позивачки та [PERSON] однією сім'єю, однак заперечувала проти решти вимог. Зазначила, що після смерті батька її дитини - сина позивачки, вона відмовилась від спадщини у вигляді будинку та автомобіля на користь останньої. У випадку визнання спірної квартири об'єктом спільного сумісного майна подружжя онуки померлого можуть залишитись без нерухомого майна у той час як позивачка є власницею ще одного будинку та квартири. [PERSON], яка представляє інтереси неповнолітнього сина [PERSON], висловила аналогічну позицію стосовно заявлених вимог і зауважила, що онуки мають право на спадкове майно, окрім того позивачка має інше житло на праві власності. З матеріалів справи убачається й не заперечується сторонами, що 09 червня 1973 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та набула прізвище «[PERSON]» (а.с.9). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а.с.10). 04.04.1983 року [PERSON] отримала ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] сім'єю із трьох осіб. 21 жовтня 1988 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). 19 вересня 2002 року вказана квартира була приватизована [PERSON] (а.с.15). Того ж року [PERSON] приватизувала квартиру [ADDRESS], про що свідчать особисті пояснення позивачки в судовому засіданні та відомості з її паспорта. За довідкою КСН «Мирний-1» № 519 від 18.07.2017 року, позивачка з 14.03.1983 року мешкала разом з [PERSON] по день його смерті за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним актом (а.с.14). [INFO] помер син позивачки [PERSON], а [INFO] його батько [PERSON] (а.с. 24). Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. На обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на норми Сімейного кодексу України, що за загальним правилом дії законів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Водночас положення Кодексу про шлюб та сім'ю Україні, що регулювали майнові права та обов'язки подружжя до набрання чинності Сімейним кодексом України, не розповсюджувалися на відносини осіб, які жили однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому майнові спори між ними мають вирішуватися згідно з нормами Закону України "Про власність", Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі, працею й коштами у створенні спільної власності. Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку з цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, доказуванню підлягає не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Для визнання права власності на частину майна набутого до 1 січня 2004 року чоловіком і жінкою, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, необхідно довести факт створення ними спільної часткової власності на спірне майно та ступеня участі в цьому позивача працею й коштами. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що була чинною на момент набуття права власності на спірну квартиру, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснювалася шляхом: 1) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; 2) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст. 3). Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) в спільну сумісну або часткову власність здійснювалася за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином, набуття права власності на житло шляхом безоплатної передачі громадянам квартир державного житлового фонду, як це мало місце в даному випадку, не передбачало участі набувача у створенні об'єкта права власності працею або коштами суб'єкта приватизації. Власниками такого житла ставали лише особи, що брали участь у приватизації. Право спільної власності на приватизовану квартиру чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю, виникало виключно за умови перебування в шлюбі, укладеному в органах реєстрації актів громадянського стану. Оскільки позивачка на час приватизації її співмешканцем квартири не перебувала з ним у шлюбі, не брала участі у створенні зазначеного об'єкту нерухомості власною працею чи коштами, то й права власності на нього вона не набула. Окрім того, позивачка одноособово приватизувала інше житло і наразі має у власності квартиру та будинок, успадкований після смерті батька відповідачів, які відмовилися від спадщини. З огляду на це вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, як обставина, що підлягає доведенню у справах за позовами про визнання права на частку в праві спільної сумісної власності, не має в даному випадку ані правового, ані доказового значення. Підстави для встановлення цього факту в судовому порядку в контексті захисту спадкових прав також відсутні. За змістом з ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. За наявності спору щодо оформлення спадщини, факт проживання однією сім'єю мають встановлюватися судом в порядку позовного провадження. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України позивачка як особа, що проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом, тоді як відповідачі за правом представлення є спадкоємцями першої черги, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину (а.с.47, 49). За таких обставин факт проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім'єю без шлюбу не створює для неї права на спадкування його майна, а отже не породжує юридичних наслідків і не підлягає встановленню в судовому порядку. На підставі ст. 141 ЦПК України з позивачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір, розмір якого обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 4 ст. Закону України «Про судовий збір» і становить 1600 грн.

Outcome: approved