Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому прохала позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 5000 грн. з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 29.06.2016 до повноліття дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона та відповідач проживали як чоловік та дружина з 2000 року на території Російської Федерації, на протязі кількох років між ними існували стійки сімейні стосунки, від яких у них народився син [PERSON], [INFO]. 07.04.2003 [PERSON] визнано батьком [PERSON] Наприкінці 2003 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршились, виникали постійні сварки, пропало почуття любові та взаєморозуміння. Не в змозі терпіти жорстоке ставлення відповідача вона забрала дитину та поїхала на постійне проживання в м.Харків Україна. З 2004 року батько не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не намагався навіть зустрітися з сином. відповідач є громадянином Росії та постійно проживає в цій державі. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Позивач пояснила, що в 2004 році виїхала з Російської Федерації, коли сину було дев'ять з половиною місяців. З 18.01.2004 відповідач не бачив сина. На Сахалін відповідач не запрошував позивача. З 2009 по 2010 роки відповідач надавав довіреність на виїзд дитини. Зазначає, що відповідач її шантажує та просить відмовитись від аліментів інакше він не дасть дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідач в судове засідання не з'явився, проживає в Російській Федерації. Допитаний в порядку судового доручення Корсаківським міським судом Сахалинської області в жовтні 2016 року, проти позову заперечив, мотивуючи тим, що з позивачем вони в законному шлюбі не перебували, в 2003 році у них народився син, він повністю забезпечував сім'ю так як позивач не працювала, коли сину виповнилось 2 роки позивач поїхала до матері в Україну, мотивувавши від'їзд тим, що нудьгує за матір'ю. Перед від'їздом вони не сварились, розриву відносин між ними також не було. З сином за весь цей час спілкувався один раз за допомогою «скайпа». Аліменти на дитину сплачує в повному обсязі. Можливості бачитись та брати участь у вихованні дитини не має в зв'язку з віддаленістю місця проживання. Представник органу опіки та піклування надав клопотання в якому вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.03.2017 позовні вимоги [PERSON] в особі представника [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення аліментів залишено без розгляду. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] і [PERSON] що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 07.04.2003 року Відділом ЗАЦС м.Корсакова Сахалинської області, актовий запис № 109. Згідно копії вкладишу в свідоцтво про народження, [PERSON] є громадянином Російської Федерації (а.с. 14). Дитина відвідує ХЗОШ № 167 в м. Харкові з 01.09.2009 року. Згідно довідки [PERSON], [INFO] з 23.03.2004 перебуває на обліку в КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №13» (а.с. 182) Відповідно до довідки Московського районного відділу поліції в Харківській області від 23.06.2016 року за адресою :[ADDRESS], зареєстровані та фактично мешкають: [PERSON], 1957 р.н., [PERSON], 1950 р.н., [PERSON], 1980 р.н. Також в ході перевірки встановлено, що за вищевказаною адресою разом з матір'ю гр.. [PERSON], мешкає її син [PERSON] (а.с. 77). Свідок [PERSON], мати позивачки, суду пояснила, що донька разом з онуком переїхала до неї з Росії в 2004 році. 15.01.2004 вона зустрічала в аеропорту Москви доньку з онуком. Оскільки відносини у доньки з відповідачем не склалися. З того часу відповідач жодного разу не з'являвся та не цікавився життям дитини. Свідок [PERSON] суду зазначив, що є вітчимом позивачки, пояснив, що батько дитини з 2004 року на територію України не приїжджав та дитину до себе не викликав.життям дитини не цікавиться. Відповідно до ст.157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав" ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позивачка стверджує, що відповідач не спілкується з сином з 2004 року, вона ніколи не перешкоджала йому у зустрічі з дитиною, проте відповідач не намагався зустрітися з дитиною. В протоколі судового засідання від 27.10.2016 зазначено, що відповідач бажає спілкуватися з дитиною, але в цьому йому перешкоджає мати дитини, також відповідач зазначив, що ніколи дитині не писав листи та посилки не відсилав, не зустрічався. Один раз спілкувався з сином в інтернеті через програму «скайп» за ініціативою сина Згідно з висновком органу опіки та піклування Харківської міської ради від 17.10.2016 є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON], оскільки фактично з 2003 року він не бере участі у вихованні, утриманні дитини, не цікавиться фізичним розвитком та здоров'ям дитини (а.с.129-131). Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, проте не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, зокрема про те, що позивачка перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною. Звісно, постійне проживання відповідача в Російській Федерації, територіальна віддаленість, створюють певні труднощі у зустрічах його з сином, однак, він не позбавлений можливості спілкуватися з ним в телефонному режимі, соціальних сітях, надсилати листи, подарунки до дня народження тощо. Проте, таких фактів судом не встановлено. З наданих суду доказів суд встановив, що відповідач з 2004 року не зустрічався з сином, не спілкується з ним, не цікавиться фізичним та духовним розвитком дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ), а також ч. 7 та ч. 8 ч. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до ст. 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (далі - Конвенція), укладеної державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасниками якої є Україна і Російська Федерація, правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти. Постійним місцем проживання для [PERSON], беззаперечно, є Україна, оскільки з 2004 року проживає на території України. Отже, особистим правом є право України, а компетентним судом - суд України. Проаналізувавши надані сторонами в силу ст. 60 ЦПК України докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] маючи реальну можливість виконувати передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки, завідомо, навмисно ухилявся від їх виконання у відношенні своєї неповнолітньої дитини. Тому суд визнає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON], про позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його сина - [PERSON] За таких обставин, позов, заявлений з метою належного правового захисту прав та інтересів малолітньої дитини та підлягає задоволенню.

Outcome: approved