Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрований його онук [PERSON], який за вказаною вище адресою не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. У будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 березня 1995 року, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 14 грудня 2009 року державним нотаріусом [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину вказаної квартири після померлої [PERSON] на імя [PERSON] 2/16 частки, [PERSON] на 1/16 частки, [PERSON] на 1/16 частки. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивач є співвласникоми спірної квартири, а отже, наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, а саме з копії інформації Департаменту адміністративних послуг від 30 січня 2018 року, в спірній квартирі зареєстрований зокрема [PERSON], [INFO]. Згідно акту КСН «Центральний І» від 05 лютого 2018 року №82, [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з травня 2016 року. Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення свідка [PERSON], яка є сусідкою позивача, в яких зазначено, що відповідач у вказаній в позові квартирі не мешкає тривалий час, його особистих речей в квартирі не має та теперішнє місце проживання невідоме. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в [INFO] з травня 2016 року, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved