Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу. На підставу своїх вимог спирається на те, що 17 червня 2016 року між ПрАТ СК «Галицька» та громадянином [PERSON] укладено договір серії АЕ №9126762 обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власника наземного транспортного засобу марки «БМВ 520» днз АМ2064ВС. До страхової компанії «Галицька» від потерпілої [PERSON] надійшла заява від 23.08.2017 про компенсацію відшкодування за завдану шкоду її здоров'ю та заява від 31.05.2017 про виплату страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з пошкодженням автомобіля [NUMBER]» під час ДТП, яка мала місце 20.05.2017 о 19 год. 00 хв., по автодорозі МО-5-Маньківка-Іваньки-Буки Черкаської області з вини [PERSON], як водія автомобіля [NUMBER], забезпеченого ними договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АЕ № 9126762 від 17.06.2016, чинного на дату ДТП. Відповідно до постанов від 22.06.2017 Маньківського районного суду Черкаської області (провадження №№3/701/147/17, 3/701/148/17, 3/701/147/17) [PERSON] 20.05.2017 о 19 год. 00 хв., по автодорозі МО-5-Маньківка-Іваньки-Буки Черкаської області керуючи транспортним засобом марки «БМВ 520» днз АМ2064ВС в стані алкогольного сп'яніння, не був уважним і виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER]», завдавши останньому механічних пошкоджень та самовільно зник з місця ДТП, чим порушив вимоги п.п. 2.3 (б); 2.9 (а); 2.10. (а),(б),(в); 11.3 Правил дорожнього руху України. Вказаними рішеннями суду [PERSON], визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 ч. І та 122-4 КУпАП, та його притягнуто до адміністративної відповідальності. Ст. 83 ч. 5 ЦПК України встановлює, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Взявши до уваги надані медичні документи, які підтверджують факт лікування [PERSON], а також Звіт №07/06-511 від 28.06.2017 «Про оцінку автомобіля...», складений ФОН [PERSON] (м. Умань) та протокол від 09.10.2017 узгодження сторонами розміру страхового відшкодування, страховою компанією «Галицька» складено два страхові акти (аварійний сертифікат) №ГСК000005522-01Ж, № ГСК000005522-01М та проведено два розрахунки на виплату страхового відшкодування відповідно до укладеного договору страхування цивільно-правової відповідальності за збиток, нанесений пошкодженому транспортному засобу та за шкоду, завдану здоров'ю потерпілої. Згідно вищезазначених документів та на підставі ст. ст. 22, 1187 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - вказана подія була ними визнана страховою і платіжним дорученням № 9730 від 11.12.2017 проведено виплату в сумі 1120 грн., на узгоджений рахунок потерпілої за шкоду, заподіяну її здоров'ю; а іншими двома платіжними дорученнями №9725 від 08.12.2017 та №9731 від 11.12.2017 додатково на її рахунок перераховано суму 78 000 грн., страхового відшкодування за збиток, завданий транспортному засобу. Згідно з підпунктами «а», «в» пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, після виплати страхового відшкодування, має право подавати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, та (або) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. За вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, «вдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, що і змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву, в якій просить справу слухати в його відсутності та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Позивач згідно позовної заяви зазначає, що 17 червня 2016 року між сторонами укладено договір серії АЕ №9126762 обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власника наземного транспортного засобу марки «БМВ 520» днз АМ2064ВС. (а.с.6). До позивача від гр. [PERSON] надійшла заява від 23.08.2017 про компенсацію відшкодування за завдану шкоду її здоров'ю та заява від 31.05.2017 про виплату страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з пошкодженням автомобіля (а.с.7). Відповідно до постанов від 22.06.2017 Маньківського районного суду Черкаської області (провадження №№3/701/147/17, 3/701/148/17, 3/701/147/17) відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 ч. 1, 122-4 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. (а.с.16-18). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Взявши до уваги надані медичні документи, які підтверджують факт лікування [PERSON], а також Звіт №07/06-511 від 28.06.2017 «Про оцінку автомобіля...», та протокол від 09.10.2017 узгодження сторонами розміру страхового відшкодування, страховою компанією «Галицька» складено два страхові акти (аварійний сертифікат) №ГСК000005522-01Ж, № ГСК000005522-01М та проведено два розрахунки на виплату страхового відшкодування відповідно до укладеного договору страхування цивільно-правової відповідальності за збиток, нанесений пошкодженому транспортному засобу та за шкоду, завдану здоров'ю потерпілої. (а.с.8-15). Платіжним дорученням № 9730 від 11.12.2017 проведено виплату в сумі 1 120 грн., на узгоджений рахунок потерпілої за шкоду, заподіяну її здоров'ю; а іншими двома платіжними дорученнями №9725 від 08.12.2017 та №9731 від 11.12.2017 додатково на її рахунок перераховано суму 78 000 грн., страхового відшкодування за збиток, завданий транспортному засобу. (а.с.42-44), тому позивач вважає, що із відповідача підлягає стягненю в порядку регресу сума коштів сплачених потерпілим [PERSON]М та [PERSON] Відповідач та його представник не визнаючи позовних вимог вцілому зазначають, що відповідач не заперечує сам факт заподіяння шкоди потерпілим [PERSON] та [PERSON] як і не заперечує те, що під час ДТП він перебував в стані алкогольного сп"яніння. Відповідач та його представник вважають, що до даних правовідносин застосовуються норми Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції станом на час вчинення ДТП. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України, статей 28, 29 Закону №1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно з нормами ст. 34.2 Закону №1961, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик зобов'язаний направити свого представника на місце настання страхового випадку для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. На виконання зазначених норм 07.06.2017 року страховиком було замовлено проведення товарознавчого дослідження для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER]. Відповідно до Звіту №07/06-511, складеного 28.06.2017 року, вартість матеріального збитку склала 159824, 28 грн., що є ринковою вартістю даного автомобіля до ДТП. Також в ході дослідження було встановлено, що: - вартість відновлювального ремонту становить 265436,63 грн.; - вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників які підлягають заміні 96941,05 грн.; - ринкова вартість автомобіля становить 159824,28 грн. Відповідно до ст. 30 Закону №1961, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо - транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо - транспортної пригоди. З огляду на те, що вартість ремонту автомобіля перевищила його ринкову вартість, згідно з наведеною вище нормою, автомобіль вважається фізично знищеним. За існування таких обставин Закон містить імперативну норму щодо розміру виплати власнику транспортного засобу - страховиком виплачується різниця між вартістю автомобіля до ДТП і після. Проте страховик, не здійснив оцінку вартості пошкодженого автомобіля після ДТП, що унеможливлює визначення різниці між вартістю автомобіля до і після ДТП, яка і підлягала сплаті потерпілій особі. Крім цього, визначення такої різниці було необхідним і для встановлення достатності ліміту відповідальності страховика для покриття завданого збитку. Висновок про те, що вартість матеріального збитку дорівнює ринковій вартості автомобіля вказує на економічну недоцільність ремонту автомобіля. У випадку якби автомобіль не мав ознак фізичного знищення, розмір збитку дорівнював би вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичною зносу, як це визначено ст. 29 Закону України №1961. Тобто, зазначений звіт є належним та допустимим доказом у справі, оскільки саме його зміст вказує на фізичне знищення автомобіля, а також його вартість до ДТП. Відповідно до п. 36.2 статті 36 Закону України №1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. В даному випадку, є знищене майно, а не з пошкоджене, тобто підстав для застосування норм ст. 36.2 Закону України №1961 у позивача не було. Застосування страховиком і потерпілим узгодження суми виплати у спосіб. передбачений ст. 36.2 цього Закону, а не ст. 30 Закону України №1961, не може в жодний спосіб порушувати законні майнові права страхувальника. Розмір різниці між вартістю пошкодженого автомобіля до ДТП і після відповідно до закону мас бути підтверджений звітами про оцінку автомобіля до ДТП і після ДТП. Крім того, відповідач та його представник зазначають, що виплата узгодженої між страховиком та потерпілими суми була здійснена на підставі страхових актів ГСК 000005522-01М та ГСК 000005522-01Ж, які в порушення вимог ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів» не містять дати їх складання. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши докази по справі, перевіривши обґрунтованість доводів сторін, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів. Згідно з підпунктами «а», «в» пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, після виплати страхового відшкодування, має право подавати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, та (або) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. За вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Ч. 1 ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З огляду на викладене, до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. З Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та майну потерпілого внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальника. Відповідно до ч. 2 ст.22 ЦК України, статей 28, 29 Закону України №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно з нормами ст. 34 Закону №1961, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик зобов'язаний направити свого представника на місце настання страхового випадку для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Судом встановлено, що 07.06.2017 року позивачем було замовлено проведення товарознавчого дослідження для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] і відповідно до Звіту №07/06-511, складеного 28.06.2017 року, вартість матеріального збитку склала 159824, 28 грн., що є ринковою вартістю даного автомобіля до ДТП. Вартість відновлювального ремонту становить 265436,63 грн.; - вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників які підлягають заміні 96941,05 грн. Відповідно до ст. 30 Закону №1961, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, тобто якщо вартість ремонту автомобіля перевищила його ринкову вартість, згідно з наведеною вище нормою, автомобіль вважається фізично знищеним. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду доказів щодо вартості автомобіля після ДТП та не надано суду жодного доказу щодо статусу даного автомобіля на даний час та місця його знаходження ( акт про фізичне знищення, довідка про зняття з обліку тощо), тобто фактично на даний час суд не може визначити розмір відшкодування збитків позивачу відповідачем, оскільки чітко не встановлено, що дане майно є фізично знищеним чи пошкодженим. Відповідно до п. 36.2 статті 36 Закону України №1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна, тобто при не визначеності статусу майна (знищене чи пошкоджене) застосування норм ст. 36 Закону України №1961 позивачем було помилковим. Суд погоджується з позицією відповідача та його представника, що застосування страховиком і потерпілим узгодженної суми виплати у спосіб. передбачений ст. 36.2 цього Закону, а не ст. 30 Закону, не може в жодний спосіб порушувати законні майнові права страхувальника.. Також суд звертає увагу, що заява про страхове відшкодування за шкоду пов"язану з пошкодженням автомобіля (а.с.75) подана [PERSON], проте власником пошкодженого автомобіля є [PERSON]. Довіренності на подачу даної заяви на [PERSON] чи будь-якого договору який уповноважує [PERSON] на подачу даної заяви в матеріалах справи відсутня. Ст.990 ЦК України, зазначає, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до норм ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Проаналізувавши вищевикладене суд, не заперечуючи право позивача на відшкодування шкоди в порядку регресу, приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь шкоди в сумі 78 000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки саме даний розмір шкоди не знайшов свого належного обгрунтування в судовому засіданні належними та допустими доказами. Щодо інщої частини позовних вимог в сумі 1120 грн., то суд вважає, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, а дана сума до стягнення в порядку регресу, оскільки як було встановлено, що відповідач не заперечує факту нанесення шкоди потерпілій [PERSON], не заперечує факт понесених нею витрат на лікування, витрати потерпілої підтверджуються належними доказами, страховик здійснив виплату потерпілій. Заперечення відповідача та його представника щодо не належної форми страхових актів в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження і спростовується положенням ст.990 ЦК України, згідно якої страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ч.2 ст. 990 ЦК України страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Судові витрати у даній цивільній справі згідно з матеріалів справи позивачем заявлені як судовий збір в сумі 1762 грн. сплачених позивчем при продачі позову до суду, відповідачем як витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, тобто в даному випадку судовий збір сплачений позивачем складає 1762 грн., розмір позовних вимог 79120 грн., позовні вимоги підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1120 грн., що складає 1,4% від заявлених вимог, що у свою чергу пропорційно до суми судового збору складає 24,67 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Витрати, повязані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд відносить до даних витрат понесених відповідачем лише витрати в сумі 3230,33 грн ., оскільки у відповідності до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте відповідачем належно підтверджено лише витрати в сумі 3230,33 коп. (квитанція та акт виконаних робіт з переліком наданих послуг адвокатом та їх тривалість), інші витрати даної категорії в сумі 1769,67 грн. належним чином не підтверджені (відсутній акт виконаних робіт, перелік послуг, час та дата їх надання, тривалість правничої допомоги). Тому оскільки витрати на правничу допомогу відповідача складають 3230,33 грн., позовні вимоги задоволені частково в розмрі 1,4% від позовних вимог, що пропорційно до витрат складає 45,22 грн. та з урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення судові витрати в сумі 3160,44 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved