Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. на утримання кожної дитини щомісячно до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 27 червня 2003 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння, втрати почуття любові та взаємоповаги. Шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, досягнута згода щодо утримання дітей. Тому, вона просить розірвати шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У зв'язку з тим, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає , просить стягнути з нього аліменти. Позивачка в судове засідання не з'явилася, відповідно до наданої суду заяви позов підтримала, просила розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти, розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, також надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, позов визнав в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до положень ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27 червня 2003 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 253, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 27 червня 2003 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відносини між подружжям не склалися за відсутністю взаєморозуміння між ними. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу та рівності подружжя. Так як укладення шлюбу здійснюється вільно та добровільно, то ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо їх основа втрачена. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, шлюб існує формально. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей. Позивач та відповідач досягнули згоди про спільне виховання та утримання дітей. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 липня 2003 року, актовий запис № 669, та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 жовтня 2004 року, актовий запис № 1156, відповідно до яких батьком записаний [PERSON] - відповідач по справі. Діти зареєстровані та проживають разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Винограденської сільської ради Токмацького району Запорізької області № 109/02-03-04 від 09.07.2014 року. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до положень ст.182 СК України та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №-3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при визначені розміру аліментів враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається із матеріалів справи відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, [PERSON] на даний момент офіційно не працевлаштований, має мінливий та нерегулярний дохід. Тому, суд вважає за доцільне стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач інших дітей, непрацездатної дружини не має, стягнення за виконавчими документами з нього не справляються. Враховуючи наведене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, згідно з положеннями ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати щодо вимог про стягнення аліментів та стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у справі по стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved