Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Управління - служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилалась на те, що 22.09.2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . В подальшому, через погіршення сімейного життя, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.01.2019 року по справі №203/3134/18, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Також позивач зазначила, що дитина після розлучення проживає разом із нею, позивачем створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Вказує, що після розлучення регулярно виникають конфлікти та сварки, які влаштовує відповідач, вчиняє фізичне та психологічне насильство над позивачем (внаслідок чого також страждає дитина), за фактом чого позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. За наслідком протиправної поведінки відповідача, на [PERSON] було складено адмінпротокол за ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Враховуючи наведене позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Судом вірно визначено найменування третьої особи як Управління - служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради. Ухвалою суду від 30.07.2019 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, 11 листопада 2019 року [PERSON] надав на адресу суду письмову заяву, у якій позов визнав та прохав справу розглядати без його участі (а.с.71). Представник третьої особи - Управління - служби у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, раніше на адресу суду була подана заяву, у якій прохав суд розглядати справу без їх участі, з урахуванням висновку Виконавчого комітету Центральної районної у м.Дніпрі ради від 23.01.2020 року. Вислухавши представника позивача, свідка, вивчивши письмові матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, та визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 22.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Самарським районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 326 (а.с.12). Від шлюбу, у сторін [INFO] народилася дитина, [PERSON] , про що було складено актовий запис №387, Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.11). 21 січня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.01.2019 року по справі №203/3134/18, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с.12). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2019 року по справі №203/1549/18 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1400 грн. до досягнення нею повноліття (ЄДРСР № 82182203). Як було встановлено зазначеним рішенням суду, після припинення шлюбу дитина проживає разом з матір`ю. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1ст.173-2 КУпАП відносно [PERSON] та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. (ЄДРСР № 77399216). [PERSON] разом із донькою проживає у квартирі, за адресою: [ADDRESS] , належній відповідачу та за його згодою (а.с.102), яка в подальшому, 21.05.2020 року згідно договору про поділ майна подружжя, перейшла в особисту приватну власність позивача (а.с.173-174). В свою чергу, [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані також у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності та яку остання здає в оренду (а.с.102). Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Принципу ст.6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має зростати у піклуванні батьків або інших відповідальних осіб, якщо батьки не можуть чи не бажають забезпечити піклування за дитиною. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 р., держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такій захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Україна є державою - учасником - підписантом даної декларації, а тому в державі мають застосовуватися всі положення щодо захисту прав дітей в повному обсязі. За ст.9 даної Конвенції, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Суд зазначає, що згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Центральної районної у м.Дніпрі ради від 23 січня 2020 року вирішено про недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Підставою для прийняття такого рішення стали ті обставини, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, окрім того, мати не має офіційних джерел доходу та проживає з дитиною у квартирі, що їй не належить, а тому визначення місця проживання дитини разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] є недоцільним (а.с.100-103). Виходячи з системного аналізу ст.19 Сімейного кодексу України, висновок та рішення органу опіки та піклування є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Суд, надаючи оцінку прийнятому висновку органу опіки та піклування, не погоджується з ним та зазначає, що такі висновки, щодо недоцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю в квартирі батька, яка на час винесення зазначеного висновку, ще належала відповідачу, зроблені третьою особою без врахування положень чинного законодавства. Зокрема, згідно із ч. 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. В свою чергу, оцінка визначення місця проживання дитини з одним із батьків саме за тою чи іншою конкретною адресою - є недоцільним, оскільки, в першу чергу досліджується саме можливість одного з батьків створити дитині належні умови для її розвитку, виховання та проживання. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Враховуючи наведене, та беручи до уваги ті обставини, що батько дитини під час підготовки висновку, 25.11.2019 року надав письмову заяву, у якій погодився на проживання дитини разом з матір`ю та саме у належній йому квартирі, на час винесення висновку, наявність доходу у матері від здачі в оренду нерухомого майна, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновку органу опіки та його відхилення судом. В свою чергу, вирішуючи спір, суд, згідно ст.206 ЦПК України, бере до уваги заяву відповідача про визнання позову, надану суду 11.11.2019 року (а.с.71), думку свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні, а також, враховуючи передусім інтереси дитини, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідності їх задоволення, визначивши місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , яка створила та забезпечила дитині задовільні умови проживання, займається вихованням дитини та не зловживає алкогольними напоями, окрім того, визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, не є розлученням її з батьком, який не позбавлений права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.1). Однак, частиною першою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи вимоги ч.1 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету має бути повернуто 384,20 грн. (50% суми сплаченого судового збору), а інші 50% сплаченого судового збору мають бути стягнуті на користь позивача з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved