Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивачка в лютому 2017 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 24.01.1998 року. Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Зазначила, що відповідач є психічно хворою людиною з 2008 року, неодноразово знаходився на лікуванні, приймав відповідні препарати за призначенням лікарів щомісячно, на протязі півтора року відмовляється лікуватись. 01.12.2015 року до відповідача викликалась поліція, після чого знову знаходився на лікуванні, надалі лікуватись відмовляється, чим створює неприпустиму та небезпечну для сімейного проживання ситуацію. Вказала, що старшого сина неодноразово бив, зважаючи на його молодий вік, він постійно знервований внаслідок поведінки відповідача, та заставляв їх ставати на коліна і молитися. Вказані дії негативно відбиваються на її психічному здоров`ю, страждає та отримує нервові стреси малолітня дочка, яка на все це дивиться та зростає у страху, криках, психічній та моральній давці з боку відповідача. На підставі наведеного вище, просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, дітей залишити разом з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище Романюк, та стягнути з останнього судовий збір у її користь. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, та суду пояснила, що з відповідачем спільно не проживають з 25 січня 2017 року і з цього часу спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Вважає, що сім`я розпалася остаточно, збереження сім`ї\~ не можливе та не відповідає її інтересам. Зазначила, що в квітні 2015 року відповідач побив їхнього старшого сина, а в грудні того ж року приставляв мисливську рушницю до скроні сина та погрожував що його вб`є, в звязку з чим викликали поліцію. Під час строку для примирення з відповідачем не примирилася, останній приймав міри до примирення, але вона не бажала з ним поновити сімейні стосунки. Просить суд після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «Романюк», та стягнути з відповідача судові витрати у її користь. Відповідач в судовому засіданні, позов визнав частково, пояснив, що з позивачкою з 25 січня 2017 року разом не проживають, на розірвання шлюбу не згідний, вважає що сім`ю можна зберегти, щодо місця проживання дітей не заперечує щоб діти проживали із матір`ю. Зазначив, що приймав міри для примирення однак не примирився з позивачкою. Вказав, що в свій час в нього була велика депресія, та він пройшов курс лікування. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.01.1998 року, що стверджується свідоцтвом про одруження, серії І-ЕГ №008426 від 24.01.1998 року, зареєстрованого Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області. Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження серії І-ЕГ № 017950 від 18.06.1998 року та серії 1-ЕГ № 069995 від 03.07.2008 року. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 24.03.2017 року провадження по справі було зупинено для надання сторонам двохмісячного строку на примирення. Як ствердили сторони в судовому засіданні, під час строку для примирення сімейні стосунки вони не поновили, відповідач приймав міри до примирення, однак позивачка не бажала з ним поновити сімейні стосунки. Спільне життя в сімї не склалося, з 25 січня 2017 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, та шлюбних стосунків не підтримують, а час на примирення наданий судом, не поліпшив відносини сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що подальше перебування сторін в шлюбі неможливе, сімя розпалась остаточно, шанси її збереження втрачено, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, тому позов слід задоволити. В силу вимог ст. 140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 2, 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків . Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1\~ст.160, ст. 161 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення\~ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. На підставі наведеного вище, беручи до уваги інтереси та потреби малолітньої дочки сторін, зумовлені її розвитком та станом здоров'я, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO] слід залишити проживати з позивачкою.

Outcome: approved