Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком за [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 27 грудня 2020 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г., йому на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] . Станом на час укладення договору купівлі-продажу у будинку була зареєстрована [PERSON] , яка фактично у ньому не проживала і не проживає на даний час. Добровільно змінити місце реєстрації відповідач відмовляється. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав за обставин, наведених в позовній заяві. Відповідач, яка у встановленому порядку була оповіщена про час, день і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів і, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована у належному [PERSON] на праві власності житловому будинку за [ADDRESS] , однак більш як десять років у будинку не проживала і не проживає там на даний час. Дані обставини підтверджуються: довідкою Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області №213 від 30.10.2020 про те, що [PERSON] зареєстрована одна в [ADDRESS] , але не проживає (а.с. 9); актом обстеження №202 від 23.10.2020, згідно якого [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , але не проживає терміном більш як десять років (а.с. 10); повідомленням начальника відділення зв`язку с. Виноградівка від 02.12.2020 про те, що [PERSON] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , протягом останніх чотирьох років кореспонденцію не отримувала (а.с. 12); довідкою Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області №145 від 11.11.2020 про те, що [PERSON] не зареєстрована, але проживає в [ADDRESS] (а.с. 11); договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченим 27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г. (а.с. 6), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №151327088 від 27.12.2018 (а.с. 8), згідно яких [PERSON] набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова ВС від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18). У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що [PERSON] відсутня без поважних причин у житловому будинку за [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , понад десять років, а тому вона є такою, що втратила право на користування вказаним житлом. На підставі ст. 317, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved