Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приватбанк» в якому просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] за договором: № [NUMBER] від 18.01.2010 року суму банківського вкладу у розмірі в загальній сумі 16529,3 доларів США; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 16.09.2010 року, в загальній сумі 10,358,37 доларів США; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 25.04.2013, в загальній сумі 74 457,42 доларів США; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 14.07.2010 , в загальній сумі 74 457,42 доларів США; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 18.01.2011 року в загальній сумі 7197,04 доларів США; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 12.02.2013 року в загальній сумі 13987,44 доларів США. Судові витрати просив стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитні договори, на виконання яких позивачем внесено грошові кошти. У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахуванням відсотків. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про розблокування рахунків, розірвання договорів та видачі коштів. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів вимусили позивача звернутися із позовом до суду. В подальшому представник позивача [PERSON] звернувся з заявою від 17.08.2018 р., про зменшення позовних вимог та просив: стягнути з відповідача на користь позивача, за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 18.01.2010 року у сумі 12 736,22 (дванадцять тисяч сімсот тридцять шість) доларів США 22 центи.; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 16.09.2010 року у розмірі 8 545 (вісім тисяч п`ятсот сорок п`ять) доларів США.; 07 центів. за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 25.04.2013 року у розмірі 61 116 (шістдесят одна тисяча сто шістнадцять) доларів США 03 центи; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 14.07.2010 року у розмірі 6 025 (шість тисяч двадцять п`ять) доларів США 16 центів; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 18.01.2011 року у розмірі 11 955 (одинадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) доларів США 81 цент; за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 12.02.2013 року у розмірі 37 396 (тридцять сім тисяч триста дев`яносто шість) доларів США 19 центів. 31 липня 2018 року представник відповідача подала до суду відзив на позов, у якому вона заперечувала щодо позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні, зазначаючи, що відокремлений підрозділ ПАТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим, позивач не надав доказів укладення договорів та внесення грошових коштів на рахунок у банку ПАТ «КБ «Приватбанк», заперечувала застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 60-88). 17 серпня 2018 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача, в якій останній заперечував щодо відзиву відповідача, вказує що в матеріалах справи містяться копії довідок про залишки коштів на рахунках позивача, отримані в м. Києві. (а.с. 89-92) Під час розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача Тузова В.О. вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, подала письмовий відзив, в якому вказує, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та безпідставною, а наведені у ньому відомості та докази такими, що належним чином непідтверджені та недоведені. Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2010 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] , на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 10 000 доларів США.(а.с. 11), що підтверджується квитанцією (а.с. 12) 16.09.2010 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 7000 доларів США, (а.с.14) що підтверджується квитанцією (а.с. 15). 25.04.2013 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 50 000 доларів США, (а.с.17) що підтверджується квитанцією. 14.07.2010 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 5000 доларів США. (а.с.19) 18.01.2011 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 10 000 доларів США. (а.с.21) 12.02.2013 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № [NUMBER] на виконання якого, на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 30 000 доларів США. (а.с.21) За умовами укладених договорів Банк сплачує Позивачу проценти по вкладу згідно договору № [NUMBER] від 18.01.2010 року у розмірі 11, 5 % річних, згідно договору №SАMDN01000711912425 від 16.09.2010 року 7,75% річних, згідно договору №SАMDN80000734856077 від 25.04.2013 року 8% річних, згідно договору №SАMDN26000711186937 від 14.07.2010 року 7% річних, згідно договору №SАMDN26000713718567 від 18.01.2011 року 6% річних, згідно договору №SАMDN25000732991511 від 12.02.2013 року 10 % річних. У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків. 04.04.2018 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договорів банківського вкладу. Листом від 20.04.2018 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача. 10.04.2018 року позивач звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «Приватбанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «Приватбанк» за вх. 354919, що підтверджується відтиском штампу на заяві. Листом від 02.05.2018 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача. Таким чином, зазначені заяви відповідачем задоволено не було, та на сьогоднішній день кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті. Судом встановлений факт звернення позивача до відповідача із заявою про видачу коштів та нарахованих відсотків та незадоволення відповідачем даної заяви. Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Частина перша ст. 1061 Цивільного кодексу України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої ст. 1060 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Ухвалюючи рішення суд виходить з того, що АТ КБ «Приватбанк» не виконав взяті на себе зобов`язання, від якого воно не звільняється через тимчасову окупацію території АР Крим. Посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на законодавство Російської Федерації є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є Конституція України, Цивільний Кодекс України та інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також інших органів державної влади та влади АР Крим, видані в межах встановлених Конституцією та законами. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Так, у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не було надано належних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення сум вкладів, процентів та штрафних санкцій, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно з пунктом 1 частини другої, шостої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору в дохід держави. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 34 677 грн. (12736,22 дол. США + 8545,07 дол. США+61116,03 дол.США+6025,16 дол. США+11955,81 дол. США+37396,19 дол. США=137774,18 дол. США (по курсу НБУ станом на 19.08.2019 року (25.14 грн.) = 137774,18 дол. США х 25.14 грн. = 3467783,66 грн. * 100%= 34 677 грн. ) На підставі викладеного та

Outcome: approved