Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 3 жовтня 1992 року. Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON], 26.10.1993 р. та [PERSON], 13.01.1995 р., які на теперішній час є повнолітніми. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені близько п'ятнадцяти років тому. Після розлучення з відповідачем позивачка створила сім'ю з іншим чоловіком, від якого народила ще трьох дітей. Таким чином, збереження шлюбу з відповідачем не відповідатиме інтересам її та її дітей, через що вона просить суд розірвати цей шлюб. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповаідач позовні вимоги та зазначені позивачкою фактичні обставини визнав. Пояснив, що дійсно вони з позивачкою близько п'ятнадцяти років не ведуть шлюбне життя, мешкають окремо, спільного господарства не мають. Їхні спільні діти вже дорослі, а батьком інших трьох дітей позивачки, які є неповнолітніми, є інший чоловік. Заслухавши пояснення сторін та перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] Аркадієвичем 3 жовтня 1992 року було укладено шлюб, який, згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-ТП №337277, зареєстрований Карабачинською сільською радою Брусилівського району, про що зроблено актовий запис №5 від 3 жовтня 1992 року. Сторони однією сім'єю не проживають тривалий час, спільних дітей віком до одного року не мають, шлюбні відносини між сторонами фактично не існують, спільне господарство не ведеться, позивачка має іншу сім'ю, що підтверджується, зокрема, довідками Карабачинської сільської ради від 01.08.2016 р. №118 та від 22.08.2016 р. №226. Отже, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності до ч. 4. ст. 56 СК України примушування до збереження щлюбних відносин є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За заявою позивача суд вважає можливим залишити їй набуте у шлюбі прізвище "Омельченко". Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного, згідно ст. 104, 105, 110, 112 СК України, ст. 10, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд,

Outcome: approved