Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог вона послалася на наступне. В 2016 році позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона є власницею будинку [ADDRESS] . Попередня власниця даного будинку мала намір його продати відповідачці, але цього не сталося. За життя спадкодавиці в 2013 році відповідачка оселилася в цьому будинку при цьому через позивачку [PERSON] передала спадкодавиці 1000 доларів США, що еквівалентно 8000 гривень, про що було складено розписку, яка є у відповідачки. Договір купівлі-продажу даного будинку не укладався. Влітку 2016 року як новий власник будинку позивачка запропонувала відповідачці укласти договір купівлі-продажу даного будинку, проте остання відмовилась, тому позивачкою було запропоновано звільнити даний будинок, але вона також відмовилась. Проживанням в даному будинку без згоди власниці відповідачка порушує її права на користуванням та розпоряджанням майна. В зв`язку з цим позивачка звернулась до суду з даним позовом. Відповідачка у встановлений судом строк відзив на позов не подала, клопотань не заявляла, хоча про дату та час судового розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про те слід взяти до уваги, що зазначена позовна заява надійшла до Ширяївського районного суду Одеської області 03.07.2017 року та по справі було відкрито провадження за правилами ЦПК України, який діяв в редакції від 26.04.2017 року. В ході розгляду справи вона була передана до Іванівського районного суду Одеської області та розгляд справи проводиться за правилами ЦПК України в новій редакції. Після відкриття провадження у справі відповідачкою було подано до суду заяву в якій вона зазначила, що проживає в даному будинку, оскільки вона його купила, та передала аванс за даний будинок, і оскільки не були готові документи вони не змогли укласти договір купівлі-продажу і на даний час договір купівлі-продажу так і не укладений. Про дату та час судового засідання та порядок розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте у судове засідання не з`явилася, заяв клопотань не надавала, про причини неявки не повідомляла, тому суд визнає неявку з неповажних причин та можливість розглядати справу у її відсутність. Позивачка просила справу розглядати у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та не заперечує у разі можливості проти заочного рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, тому розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом на підставі поданих та досліджених документів встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с.6). Підставою звернення до суду [PERSON] є та обставина, що в даному житловому будинку проживає [PERSON] , яка добровільно звільняти дане жиле приміщення не бажає, дана обставина також підтверджена довідкою №8 від 08.01.2019 року виданою Миколаївською сільською радою Ширяївського району Одеської області. Посилання відповідачки на ту обставину, що вона проживає в даному будинку, оскільки вона його купила в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки документів на підтвердження цих обставин відповідачкою суду не надано. Наявність розписки про отримання авансу за купівлю- продаж будинку не може судом розцінюватись, як право власності [PERSON] на даний житловий будинок. Крім того в своїх заявах відповідачка посилається, що у разі повернення позивачкою авансу вона звільнить даний житловий будинок. Проте даючи оцінку позиціям сторін суд, вважає, що посилання відповідачки про укладений договір купівлі-продажу, передачу авансу є інші правовідносини які на даний час до предмету спору відношення не мають, оскільки вони є недоведені та не підтверджені доказами. Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено в судовому засіданні договір купівлі- продажу даного житлового будинку укладений не був, із зустрічною позовною вимогою відповідачка до суду не зверталась, свої доводи доказами не підтвердила. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (даліКонвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Враховуючи, що відповідачка не перебуває з позивачем в будь яких родинних відносинах, тобто не належить до кола членів її сім`ї, вимогу виселятися ігнорує, житлове приміщення не звільняє, крі того має іншу адресу реєстрації проживання, а саме: [ADDRESS] , що позбавляє [PERSON] можливості вільно користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності житловим будинком, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідачкою не надано доказів, які б спростовували докази позивача, тому суд приймає до уваги лише ті, які містяться в матеріалах справи. Оскільки відповідачка своїм проживанням порушує права власника житлового будинку, його проживання перешкоджає власнику володіти, користуватись та розпоряджатись спірним житловим будинком, а позивач має право вимагати усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, тому відповідачка підлягає виселенню, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved