Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що у період спільного проживання з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . З січня 2020 року вони припинили вести спільне господарство та проживають окремо. Після припинення стосунків дитина залишилася проживати з матір`ю, що підтверджується відповідною довідкою. На даний час позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Для юридичного визначення місця проживання дитини та уникнення у майбутньому конфліктних ситуацій з відповідачем, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом з матір`ю. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. Будь-яких доказів на підтвердження своєї зайнятості адвокат не надав. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, оскільки вони двічі без поважних причин не з`явилися у судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів про взаємовідносини сторін. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що у період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. З січня 2020 року сторони припинили вести спільне господарство та проживають окремо. Після припинення стосунків дитина залишилася проживати з матір`ю, що підтверджується довідкою ЖЕД-319 від 04.03.2020 року. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати сину все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, на даний час дитина проживає з нею, потребує материнської турботи, зважаючи на його малий вік. Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з січня 2020 року разом не проживають, позивачка разом з дитиною проживають у квартирі [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує допомогу на утримання дитини у розмірі 860, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою № 3522 від 27.08.2020 року. За місцем проживання [PERSON] характеризується з позитивної сторони, що підтверджується характеристикою від 01.10.2020 року. Представниками Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА було обстежено житлово-побутові умови проживання позивачки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним актом від 16.09.2020 року. Так, відповідно до акту умови проживання відповідають санітарним вимогам, створено всі умови щодо утримання та виховання дитини. 13.03.2020 року суддею Деснянського районного суду м. Києва був виданий судовий наказ за заявою [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі ј частини від усіх видів заробітку на утримання малолітньої дитини [PERSON] . Малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, що підтверджується відповідною довідкою, з урахуванням віку дошкільний навчальний заклад не відвідує. Відповідно до Висновку психолога [PERSON] від 09.09.2020 року [PERSON] добра, чуйна та емоційна зріла людина, відповідальна та добросовісна; має досвід розвитку та виховання в повній люблячій родині, не має шкідливих звичок; любляча і турботлива мати, яка робить все можливе для всебічного та гармонійного розвитку свого сина [PERSON] ; з`ясувати ставлення та прихильність дитини до кожного із батьків неможливо з огляду на його занадто юний вік. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА № 102/02/37-866 від 21.12.2021 року Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя. Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини. Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду. Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації. Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи. У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді. Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. З урахуванням віку дитини його думка судом не заслуховувалася. Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] керувався наступними національними та міжнародними нормами. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті. Також судом враховується, що дитина після припинення шлюбних відносин постійно проживає разом з матір`ю, звикла до неї, прив`язана до матері, можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок, тривалий час самостійно здійснює догляд та утримання дитини, займається її розвитком. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, малолітня дитина потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі [PERSON] буде краще проживати з мамою. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Що стосується заяви позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 21.08.2020 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Шаповаловим А.М. був укладений Договір про надання адвокатом правової допомоги. На обґрунтування витрат на правничу допомогу адвокатом був наданий Розрахунок витрат, відповідно до якого витрати на правничу допомогу становлять 30000, 00 грн. При цьому слід зазначити, що у даному обґрунтуванні, крім іншого, зазначено про юридичний супровід адвоката у судових засіданнях при розгляді даної справи, написання заяв про видачу судового рішення, отримання рішення та виконавчих листів. Але слід зазначити, що адвокат Шаповалов А.М. участі у судових засіданнях при розгляді даної справи не приймав, а також ще не подавав заяв про отримання судового рішення та виконавчих листів. З урахуванням викладеного суд вважає, що витрати на вказані послуги у розмірі 5000, 00 грн. не підлягають стягненню. Що стосується інших витрат у розмірі 25000, 00 грн., то суд вважає їх обґрунтованими, а тому такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved