Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 28 вересня 2003 року по 17 червня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак, фактично шлюбні стосунки між нею та відповідачем були припинені ще у червні 2009 року і з того часу вони стали проживати окремо. Дитина залишилась проживати у позивачки. З часу фактичного припинення шлюбних відносин відповідач не займається вихованням та утриманням дитини, жодного разу він дитину не відвідав, не виявляв бажання спілкуватись із сином, не цікавився умовами його проживання, добровільно ніяким чином дитину не забезпечував. Оскільки відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, то позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] позову не визнав, надавши проти нього заперечення, суть яких зводиться до того, що він не ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, однак протягом останнього року він дійсно не спілкується із сином через те, що позивачка усіляко перешкоджає їх спілкуванню. Представник третьої особи позов вважає повністю обґрунтованим і просить його задовольнити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши думку третьої особи, заслухавши показання свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, судом встановлено, що з 28 вересня 2003 року по 17 червня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що фактично шлюбні стосунки між сторонами були припинені влітку 2009 року і з того часу сторони проживають окремо, а дитина залишилась проживати у позивачки. Статтею 150 СК України передбачено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК підставою для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення останніх від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що відповідач з червня 2009 року не проживає разом із дитиною, з того часу він фактично не займається вихованням та утриманням дитини, її не відвідує, не цікавиться умовами її проживання і добровільно матеріально сина ніяким чином не забезпечує. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, сам відповідач в судовому засіданні не заперечував того факту, що протягом останнього року він дійсно не спілкувався із сином, хоча посилається при цьому на створені позивачкою перешкоди. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує та ухиляється від своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню дитини, а тому його необхідно позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON]. Твердження відповідача, що він позбавлений можливості спілкуватись та займатись вихованням сина через те, що позивачка перешкоджає їх спілкуванню із дитиною, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин. При цьому в судовому засіданні сам відповідач підтвердив, що він ніколи не звертався до відповідних служб з приводу таких фактів. Крім того, вирішуючи питання щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина суд виходить із наступного: Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що з 31 липня 2010 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина [PERSON]. Також, встановлено, що між сином позивачки від першого шлюбу [PERSON] та її нинішнім чоловіком склалися доброзичливі стосунки. При цьому [PERSON] бажає усиновити [PERSON], а останній вважає [PERSON] своїм справжнім батьком. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки, поясненнями представника третьої особи, показаннями [PERSON], а також поясненнями допитаного в суді і самого неповнолітнього [PERSON]. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу інтересам самої дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved