Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з даним позовом про надання їй дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзд дітей за кордон без згоди батька. В позовній заяві позивачка посилається на те, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04.12.2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] залишено на вихованні біля позивачки. Позивачка має намір виїхати разом з дітьми за кордон, однак на неодноразові звернення позивачки до відповідача щодо необхідності отримання його згоди для можливості виготовлення проїзних документів та виїзду дітей за межі України, останній повністю ігнорує, що в свою чергу суперечить вимогам ч.2 ст.150 СК України. Неповнолітні діти сторін мають проблеми зі здоров'ям а саме із зором, позивачка має намір провести обстеження дітей за кордоном в інституті зору м. Москва, Російської Федерації, однак відповідач перешкоджає цьому не надаючи згоди. Тому вона просить суд постановити рішення, яким надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO] та надати дозвіл на їх виїзд за кордон в супроводі матері, без згоди батька. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подав заяву про розгляд справи без їх з позивачкою участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на розгляд даної справи в газеті «Новини Закарпаття» №60(4675) від 19.08.2017 року, однак причини його неявки суду не відомі. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, а також те, що представник позивачки не заперечив у поданій заяві про розгляд справи у відсутності відповідача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04.12.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Неповнолітніх дітей сторін: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] залишено на вихованні матері - [PERSON]. Позивачка має намір виїхати разом з дітьми за кордон до Російської Федерації, для їх обстеження в інституті зору м. Москва, оскільки останні мають проблеми із здоров'ям, однак неодноразові звернення позивачки до відповідача щодо необхідності отримання його згоди для можливості виготовлення проїзних документів та виїзду дітей за межі України, він повністю ігнорує. Під час розгляду справи судом не встановлено яких-небудь обмежень для реалізації права позивачки щодо виїзду за кордон зі своїми неповнолітніми дітьми. Дані правовідносини регулюються Законом України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України. За змістом положень ст.ст. 141,150-152,155,157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269,270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст.269 ч.3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч.1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч.4). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст.16 ч.1, ст.22 ч.ч.1,3,11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст.8 ч.1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст.4 ч.ч.1,2 Закону №3857-XII. Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в т.ч., спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст.18 та інші норми СК України, ст.4 ч.2 абз. 2 Закону №3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Згідно п.2 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи із зазначеного та враховуючи те, що батько неповнолітніх дітей добровільної згоди на їх виїзд не надає, суд приходить до висновку про можливість надання дозволу позивачці на виїзд неповнолітніх дітей за кордон.

Outcome: approved