Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення загальною площею 231,2 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 1, що належить [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на праві власності, в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Фактоінг Україна» за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року в розмірі 173719,90 доларів США, що на день проведення розрахунку по офіційному курсу НБУ (27,164406) еквівалентно 4718997,89 грн. та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижче вартості предмету іпотеки, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки майна. Окрім того, представник позивача просить покласти на відповідача судові витрати за подання позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 20.11.2006 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №СМ-SME0AU/087/2006. Окрім того, 21.11.2006 року між позивачем та [PERSON], майновим поручителем [PERSON], з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за вказаним кредитним договором,\~укладено договір\~іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006,\~згідно з\~умовами якого\~[PERSON]\~надав іпотекодержателю\~в іпотеку\~нерухоме майно,\~а саме\~ нежиле\~приміщення,\~загальною площею\~534,3\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~Дніпропетровська область,\~м.\~Кривий Ріг,\~вул.\~Балакіна,\~буд.22а,\~приміщення 1,\~що належить\~йому на\~праві приватної\~власності.\~Відповідно до\~умов договору\~купівлі-продажу\~кредитного портфелю\~від 12.11.2010\~року,\~ПАТ «ОТП\~Банк» відступило,\~а ТОВ\~«ОТП Факторінг\~Україна» прийняло\~право вимоги\~за вказаним\~кредитним договором.\~При цьому,\~згідно з\~умовами договору\~про відступлення\~права вимоги,\~ПАТ «ОТП\~Банк» відступило,\~а ТОВ\~«ОТП Факторінг\~Україна» прийняло\~право вимоги\~по договору\~іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006\~від 20.11.2006\~року,\~укладеного з\~[PERSON]\~В порушення\~умов кредитного\~договору,\~[PERSON]\~не погашено\~належні до\~сплати суми\~кредиту та\~не сплачено\~відсотки,\~у звязку\~з чим\~станом на\~06.12.2017\~року утворилась\~заборгованість у\~сумі 173719,90\~доларів США,\~що еквівалентно\~4718997,89\~грн.,\~яка складається\~з:\~суми заборгованості\~за кредитом\~ 147003,92\~доларів США,\~що еквівалентно\~3993274,17\~грн.\~та заборгованості\~по процентам\~ 26715,98\~доларів США,\~що еквівалентно\~725723,72\~грн.\~При цьому,\~як стало\~відомо позивачу,\~11.11.2014\~року Жовтневим\~районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення по цивільній справі №212/9433/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживачів та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про припинення правовідносин. Вказаним рішенням зокрема, скасовано заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки нежитлового приміщення та вилучено з Державного реєстру речових прав відповідний запис про іпотеку, зареєстрований 21.11.2010 року в Державному реєстрі іпотек за №4086539. Проте, 21.07.2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області вказане заочне рішення скасовано, а 25.09.2015 року позовна заява та зустрічна позовна заява залишені без розгляду. Отже, на думку представника позивача, з 21.07.2015 року сторони повернуті до свого попереднього стану, тобто правовідносини між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] не припинені та дійсні, а також, дійсні іпотека та заборона. Разом з цим, як стало відомо позивачу, не зважаючи на вищезазначене, на підставі вказаного заочного рішення, державним реєстратором внесено запис до державного реєстру про припинення іпотеки та вилучено запис про обтяження. Вказана обставина стала відома ТОВ «ОТП Факторінг Україна» після отримання 25.11.2016 року Інформаційної довідки, відповідно до якої в реєстрі відсутні записи про державну реєстрацію іпотеки на вказане нежиле приміщення, а також, запис про заборону. Також, згідно з Інформаційною довідкою від 25.11.2016 року №74028646, 20.10.2015 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 231,2 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 1. Окрім того, відповідно до Інформаційної довідки №76928594, 22.04.2016 року за ТОВ «Готельний комплекс «Таїті» зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 303,1 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 5. Отже, на думку представника позивача, [PERSON], скориставшись тимчасовим вилученням з реєстру записів про припинення іпотеки та заборону відчуження майна, виділив у натурі частину іпотечного майна (231,2 кв.м.+303,1 кв.м.=534,3 кв.м) та на сьогоднішній день є власником частини предмета іпотеки. Також, представник позивача звертає увагу, що ними надсилалась досудова вимога, проте відповідачем вона була проігнорована, основне зобовязання боржник не виконав. На підставі викладеного, представник позивача вважає, що ТОВ «ОТП Факторінг Україна» має право звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення 1, загальною площею 231,2 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, у звязку з чим представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час і місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали. Третя особа [PERSON] та його представник в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, що відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Оцінюючи характер процесу, предмет спору, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та повторну неявку відповідача та його представника в судове засідання, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності, відповідно до\~ст.280\~ЦПК України, в заочному порядку з урахуванням згоди представника позивача, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України». Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Так, судом встановлено, що 20.11.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №СМ-SME0AU/087/2006, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у валюті у розмірі 200000 доларів США, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати на повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату на користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі. Цільове використання кредиту на споживчі цілі. Дата остаточного повернення кредиту 20.11.2013 року (а.с.13-17). При цьому, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006, між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 21.11.2006 року укладено договір іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006, згідно з умовами якого [PERSON] надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме нежиле приміщення, загальною площею 534,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 1, що належить йому на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу предмету іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] від 16.03.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №819 та в Державному реєстрі правочинів 16.03.2003 року цим же нотаріусом, номер правочину 503005. Договір зареєстровано 07.04.2005 року КП «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу за №7Н-141-2741. Окрім того, у звязку з укладенням вказаного договору, 21.11.2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], на підставі Закону України «Про нотаріат», накладено заборону відчуження зазначеного у договорі нежилого приміщення за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 1, яке належить [PERSON] до припинення договору іпотеки (а.с.18-21). 12.11.2010 року, між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк», на підставі ст.ст.512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України, відступило, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006. При цьому, згідно з умовами вказаного договору про відступлення права вимоги, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прийняло право вимоги по договору іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеного з [PERSON] (а.с.24-32). Також, 12.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» уклали договір про відступлення права вимоги, передавши та відступивши новому кредиторові ТОВ «ОТП Факторінг Україна» право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеним з [PERSON] (а.с.33-35). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Передача права вимоги (цесія) являє собою договірну заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Таким чином, оскільки при відступленні прав вимоги зобов'язання не припиняються, не змінюються залишаються одним і тим самим, а лише відбувається заміна сторони кредитора, тому відповідна заміна відбувається як в основному договорі, так і в іпотечному новий кредитор стає іпотекодержателем. Отже, суд приходить до переконання, що на підставі договорів купівлі-продажу кредитного портфелю прав вимоги та відступлення права вимоги від 12.11.2010 року, ТОВ «ОТП Факторінг Україна» набув статусу нового кредитора як в кредитних зобовязаннях [PERSON], так і забезпечуваних їх зобовязаннях [PERSON] за договором іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року. Також, в порушення умов кредитного договору, [PERSON] не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачено відсотки, у звязку з чим станом на 06.12.2017 року утворилась заборгованість у сумі 173719,90 доларів США, що еквівалентно 4718997,89 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом 147003,92 доларів США, що еквівалентно 3993274,17 грн. та заборгованості по процентам 26715,98 доларів США, що еквівалентно 725723,72 грн. (а.с.11-12). При цьому, судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2014 року визнано припиненими правовідносини, які виникли на підставі Кредитного договору №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». Також, визнано припиненими правовідносини, які виникли на підставі договору іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 21.11.2006 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] з моменту укладання договору №ВВG-SME0AU/087/2006 від 22.11.2006 року. Окрім того, скасовано заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 21.11.2006 року нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, прим.1 та вилучено з Державного реєстру речових прав відповідний запис про іпотеку, зареєстрований 21.11.2010 року в Державному реєстрі іпотек за №4086539 (а.с.36-37). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.07.2015 року, за заявою ПАТ «ОТП Банк» зазначене вище заочне рішення скасовано та призначено цивільну справу до розгляду, але [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявами про залишення їх позовних заяв без розгляду, які були задоволенні ухвалою суду від 25.09.2015 року (а.с.38, 39). З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що заочне рішення від 11.11.2014 року скасовано, сторони повернуті до свого попереднього стану, тобто правовідносини між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] не припинені та дійсні, так само як і дійсний договір іпотеки та заборона на відчуження зазначеного в договорі іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 21.11.2006 року нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 1. Разом з цим, як видно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №74028646 від 25.11.2016 року, в реєстрі відсутні записи про державну реєстрацію іпотеки та обтяжень на вказане нежиле приміщення. При цьому, право власності на приміщення 1, загальною площею 231,2 кв.м., розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №46220779, виданого 23.10.2015 року Криворізьким міським управлінням юстиції Дніпропетровської області (а.с.9). Окрім того, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №76928594 від 26.12.2016 року, 22.04.2016 року за ТОВ «Готельний комплекс «Таїті» зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 303,1 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, приміщення 5 (а.с.10). Отже, приймаючи до уваги дії відповідача [PERSON], суд вважає, що останній скориставшись вилученням з реєстру записів про припинення іпотеки та заборону відчуження майна, виділив у натурі частину іпотечного майна та на сьогоднішній день є власником частини предмета іпотеки, а саме приміщення 1, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а. Також, як видно з матеріалів справи, позивачем надсилалась на адресу [PERSON] досудова вимога про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором та запропоновано достроково виконати боргові зобовязання позичальника [PERSON] в повному обсязі, протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, проте відповідачем вона була проігнорована, основне зобовязання боржником не виконано (а.с.40). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У ст.33\~Закону України\~«Про іпотеку»\~передбачені підстави\~для звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки.\~Так,\~за змістом ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку",\~яка кореспондує\~ст.589\~ЦК України,\~у разі\~невиконання або\~неналежного виконання\~боржником основного\~зобов'язання\~іпотекодержатель вправі\~задовольнити свої\~вимоги за\~основним зобов'язанням\~шляхом звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Статтею 6 договору іпотеки №РМ-SME0AU/087/2006 від 21.11.2006 року, встановлений порядок задоволення вимог іпотекодержателя із вартості предмета іпотеки (а.с.20), положення якої узгоджується зі ст.20 ЦК України, ст.13 ЦПК України та п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як розяснено в п.п.41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, що допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Згідно з п.4.4 договору іпотеки, за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в 2106000 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 417029,70 доларів США (а.с.19). Ні відповідач, ні третя особа та їх представник заперечень в частині незгоди з вартістю предмету іпотеки не надали. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, в розумінні ст.39 Закону України «Про іпотеку», необхідно установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Верховний Суд України в своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 02.11.2016 року у справі №6-1907цс16 зазначив, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що предметом іпотеки є нежиле приміщення, вартість якого сторони оцінили в 417029,70 доларів США, суд вважає, що допущене [PERSON] порушення основного зобов'язання в розмірі 173719,90 доларів США станом на 06.12.2017 року, що по курсу НБУ на дату звернення до суду з позовом (1 долар США=27,164406 грн.) становило 4718997,89 грн., завдає збитків іпотекодержателю, який не отримує коштів, на які розраховував, тому розмір заборгованості, є співрозмірним із вартістю частини заставленого майна, а саме приміщення 1, загальною площею 231,2 кв.м., розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а, яка в рішенні підлягає визначенню в розмірі 173719,90 доларів США, що еквівалентно 4718997,89 грн., як це заявлено в позовних вимогах ТОВ «ОТП Факторінг Україна». Таким чином, приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам договору іпотеки, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині, із зверненням стягнення на предмет іпотеки саме приміщення 1, загальною площею 231,2 кв.м., розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Балакіна, буд.22а шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні 4718997,89 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року станом на 06.12.2017 року в загальному розмірі 173719,90 доларів США, яка складається із заборгованості: за кредитом 147003,92 доларів США, по процентам 26715,98 доларів США. Також, представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності. В обґрунтування поданої заяви він посилається на ту обставину, що ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулося до суду з позовною заявою 19.01.2018 року. При цьому, позивач вказує на договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року, згідно з яким він прийняв від ПАТ «ОТП Банк» право вимоги за кредитним договором №СМ-SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, де кінцевою датою розрахунку є 20.11.2013 року. На думку представника відповідача, про порушення свого права позивач знав ще 07.06.2013 року, коли вчинив через приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] виконавчий напис №3527 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором за рахунок іпотечного майна, отже строк позовної давності сплинув ще 07.06.2016 року. Натомість, укладаючи договори купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги, позивач вже 12.11.2010 року знав про порушення з боку [PERSON] зобовязань за кредитним договором, що встановило для нього новий строк позовної давності до 12.11.2013 року. При цьому, провадження у вказаній справі було відкрито 25.06.2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. У звязку з викладеним представник відповідача просить суд застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити ТОВ «ОТП Факторінг Україна» у позові. Вивчивши доводи заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] та зіставивши їх з матеріалами справи, суд приходить до висновку у необхідності відмови у її задоволенні з огляду на таке. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ст.126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Як визначено\~в п.39\~рішення Європейського\~суду з\~прав людини\~у справі\~«Устименко проти\~України» №\~32053/13 від 29.10.2015 року «…принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною», у звязку з чим «… у кожному окремому випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків…» (п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьова проти України» № 3236/03 від 03.04.2008 року). Як видно з прохальної часини позовної заяви, ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулось до суду з вимогами саме про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, позивач дізнався про те, що право власності на частину майна, що перебуває в іпотеці зареєстровано за [PERSON] з Інформаційної довідки від 25.11.2016 року, що і стало підставою для звернення до суду. Отже, перебіг строку позовної давності почався для\~позивача від дня, коли він довідався про\~порушення [PERSON]\~його права на заставлену в іпотеку частину майна, а саме з 25.11.2016 року, а тому, з урахуванням вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суду з позовом закінчується для ТОВ «ОТП Факторінг Україна» 25.11.2019 року, а не 12.11.2013 року чи 07.06.2016 року, як на цьому наполягає представник відповідача та третьої особи. Таким чином, надаючи оцінку доводам [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності та приймаючи до уваги ту обставину, що ТОВ «ОТП\~Факторінг Україна»\~звернулось до\~суду 31.01.2018\~року,\~тобто в\~межах строку,\~передбаченого цивільним\~законодавством,суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні вказаної заяви. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, приймаючи до уваги повне задоволення позовних вимог, згідно з ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна» 74698,16 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved