Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

позивачка звернулася в суд із позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2002 року на праві приватної власності позивачці належить квартира [ADDRESS] . Відповідач є чоловіком позивачки, однак з 29.09.2004 року, тобто понад 16 років не проживає у вказаній квартирі. На підтвердження вказаних обставин надано суду акти від 22.11.2019 року, 16.12.2019 року працівниками ЛКП «Навколо Базару» та акти від 23.01.2020 року, 05.03.2020 року та 11.06.2020 року, складені працівниками ЛКП «Львівський Ліхтар». Участі в оплаті комунальних послуг відповідач не бере, особистих речей у помешканні немає, квартирою такий не цікавиться. Відтак, факт реєстрації відповідача у вказаній вище квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні майном. Позивачка вважає відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації, несплатою рахунків за утримання квартири. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В\~судове засідання представник позивачки подав заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечив. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Клопотань про перенесення розгляду справи чи слухання справи у відсутності відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч.4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України\~вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст.\~89,\~263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1\~ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті\~12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2002 року на праві приватної власності. Згідно довідки ЛКП «Львівський Ліхтар» №1189 від 11.06.2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (внучка) та [PERSON] , [INFO] (чоловік). Як вбачається з актів від 22.11.2019 року, 16.12.2019 року працівниками ЛКП «Навколо Базару» та акти від 23.01.2020 року, 05.03.2020 року та 11.06.2020 року, складені працівниками ЛКП «Львівський Ліхтар», [PERSON] , [INFO] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ст.47 Конституції України\~гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 319 ЦК України\~передбачено права власника майна, зокрема права володіння, користування та розпорядження таким майном. Статтею 41\~Конституції\~України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Частиною першою ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 221 ЦК України, зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 3 ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до змісту норм статтей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України\~місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України\~права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Згідно з ст.72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності особи понад встановлений строк, жиле приміщення не зберігається і особи можуть бути визнанні такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно п.10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Також, судом не отримано доказів того, що існують обставини для збереження за відповідачем права користування спірною житловою площею. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України,способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Наявні у справі докази, а також їх достатність та допустимість, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов підлягає до задоволення. Судові витрати слід стягнути із відповідача, відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved