Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що сторони перебувають у шлюбі з 14 лютого 2003 року. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану про одруження 14 лютого 2003 року зроблено актовий запис № 6. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього періоду часу стосунки між подружжям розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, виникають сварки. Вже тривалий час кожен з подружжя живе своїм життям, фактично сім`я припинила своє існування. На даний час сторони не ведуть сімейного життя, шлюбних стосунків не підтримують. Примирення та збереження шлюбу на думку позивача неможливе, крім того, перебування у шлюбі суперечить інтересам дітей та шкодить їхньому фізичному та моральному розвитку. Позивач просив суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 14 лютого 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 6. У судовому засіданні позивач підтримував позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що в їхнє сімейне життя не втручається ніхто в тому числі і його мати, та ніяким чином остання не впливає на його рішення щодо розірвання шлюбу і що це його рішення. За час надання їм строку на примирення, примирення не відбулося, спільної мови не знайшли. він наполягає на розірванні шлюбу. Що стосується виховання та утримання спільних дітей, а також питання поділу майна, то позивач пояснив, що ці питання будуть вирішені між ними окремо. Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказувала, що відповідачка [PERSON] вважає, що на їхні сімейні стосунки дуже впливає мати позивача, тому підстави для розірвання шлюбу надумані та не відповідають дійсності. Крім того, на її думку, необхідно вирішити питання щодо поділу спільного майна подружжя, виховання та утримання спільних дітей. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, судом встановлено таке. З пояснень позивача судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, не мають спільного бюджету, шлюб носить формальний характер. Протягом наданого сторонам строку для примирення подружжя не примирилось, позивач наполягає на розірванні шлюбу. З пояснень представника відповідача встановлено, що на думку відповідачки, на їхнє сімейне життя має вплив мати позивача, тому вона вважає підстави розірвання шлюбу надуманими. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22 грудня 2010 року (а.с. 4) [PERSON] та [PERSON] 14 лютого 2003 року одружились. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 6. Сторони мають двоє неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5, 6). Згідно ухвали суду від 14 травня 2019 року (а.с. 22, 23), судом було надано сторонам строк для примирення, однак сторони не примирились, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка проти розірвання шлюбу заперечує. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частинах третій та четвертій статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Судом першої інстанції сторонам надавався строк для примирення, проте, як встановив суд, примирення між сторонами не відбулося. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року (справа № 761/33261/16-ц). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо розірвання шлюбу, суд виходив із того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. Приймаючи до уваги доводи викладені в позовній заяві та у поясненнях учасників справи та те, що сторони не примирились, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновків щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Що стосується стягнення судового збору, то в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України у випадку, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 10 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", інші особи не понесли судових витрат, тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved