Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністарації про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, посилаючись на те, що [PERSON] померла 19 липня 2002 року, про що свідчить свідоцтво про її смерть. За життя, на випадок смерті, спадкодавця розпорядилася своїм майном і заповіла позивачці земельну частку(пай) розміром 10,87 умовних кадастрових га, розташовану в межах території Олександрівстької сільської ради, право на яку посвідчувалося сертифікатом серії МК № 0118947 від 18.04.1997р. На момент відкриття спадщини за заповітом, спадкоємиця [PERSON] була неповнолітньою і фактично прийняла спадщину. В 2015р. позивачка звернулася до нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав, але виявилося, що після смерті [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю на ім"я спадкодавці. Враховуючи, що за заповітом позивачка не може оформити спадщину із-за відсутності правовстановлюючого документу, а правовстановлюючий документ у виді Державного акту виданий з порушенням вимог закону, тому узаконити право на спадщину нотаріально позивачка не може, а й тому звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON]А.в судове засідання не зявилася, від неї та від її представника за дорученням [PERSON]надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] РДА Миколаївської області за дорученням [PERSON]надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла 19 липня 2002 року, про що свідчить повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 10.95га, що знаходиться в межах території Олександрівської сільської ради, Доманівського району Миколаївської області, про що свідчить копія Державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 0601 від 26 грудня 2002р.. За життя, на випадок смерті, [PERSON] 10.11.2001р.розпорядилася спадковим майном та заповідала право на дану земельну частку( пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім.Свердлова, розміром 10,87 умовних кадастрових га, належній їй на підставі сертифікату серії МК № 0118947, онукі [PERSON], про що свідчить копія заповіту. Даний заповіт не змінювався і не скасовувався по день смерті заповідача. На момент відкриття спадщини, спадкоємиця за заповітом- Фокша А.А., була неповнолітньою та фактично прийняла спадщину , шляхом фактичного управління спадковим майном, про що свідчать довідки Олександрівської сільскої ради , з яких вбачається, що [PERSON] сплачувала земельний податок за земельну частку(пай), самостійно обробляла дану земельну ділянку та проживала зі спадкодавцею на момент смерті. Позивачка за заповітом, бажає прийняти спадщину, однак від нотаріуса отримала відмову з тих підстав, що Сертифікат на право на земельну частку(пай), зазначений у заповіті відсутній, у зв"язку з тим, що після смерті [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК №0601, виданий 26 грудня 2002року . Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, підставою припинення права власності є смерть громадянина. Відповідно до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 152 ЗК України зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. В п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 року, №7, судам підсудні справи за заявами,зокрема, щодо визнання недійсними державних актів на земельні ділянки. Аналізуючи, досліджений в судовому засіданні Державний акт на право приватної власності на землю, судом встановлено, що виданий він після смерті [PERSON], що підтверджується копією актової записи про її смерть. Відповідно п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право на землю [PERSON] припинилося із її смертю, а тому Державний акт на право приватної власності на землю необхідно визнати недійсним. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved