Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У грудні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що [PERSON] добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на ст. ст. 180-183 Сімейного кодексу України, просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому указав на те, що з відповідачем по справі він не перебуває в зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей, повнолітню доньку [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], син проживає з ними разом та повністю знаходиться на його утриманні. Так як відповідач працює, має стабільний заробіток, і тому має можливість на рівні з ним утримувати сина, тому він просить в судовому порядку стягнути з позивачки за первісним позовом аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня звернення до суду до повноліття дитини. За ухвалою суду від 06.03.2017 року було прийнято до провадження зустрічний позов та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Станіславчук І.М., заявлені вимоги за первісним позовом підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Зустрічний позов не визнали повністю, посилаючись на поганий стан здоров'я позивача, потребу постійного лікування, відсутність інших доходів, окрім заробітної плати, достатніх для самостійного утримання та забезпечення дитини. До того ж позивач за зустрічним позовом участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає, шлюб між ним розірвано, він тривалий час перебував в зоні проведення АТО та не цікавився до моменту подачі нею позову до суду життям їхнього неповнолітнього сина. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] у суді не визнали первісний позов повністю, посилаючись нате, що позивач за первісним позовом одержує заробітну плату, має такі ж самі як і він зобов'язання перед дитиною, є здоровою людиною, користується своїм положенням як мати та здійснює влив на дитину. Він в свою чергу займається вихованням дитини, займається його розвитком, приймає участь у її забезпеченні. Вимоги за зустрічним позовом підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Він як учасник АТО має пільги, якими користується дитина та вважає, що їх дитина знаходиться на його повному забезпеченні. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов та відмовити у зустрічному позові повністю за таких підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається із наданих сторонами доказів, вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1993 року (а.с. 4), внаслідок якого мають двох спільних дітей: повнолітню доньку - [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.3). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.05.2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 5). Сторони у судовому засіданні пояснювали , що на даний час проживають разом за адресою [ADDRESS], проте спільне господарство вони не ведуть. Позивач за первісним позовом зазначила, що дана квартира належить її матері - [PERSON] (а.с.6), дитина у подальшому бути мешкати за даною адресою з нею та перебувати на її утриманні. Після фактичного припинення сімейних стосунків, відповідач за первісним позовом належну та регулярну матеріальну допомогу дитині не надавав, бере участі у вихованні неповнолітнього сина епізодично. Відповідно до характеристики за підписом директора КЗШ І -ІІІ ступенів №46, у якій навчається неповнолітній [PERSON] та класного керівника, мати дитини приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його навчанням, допомагає досягати дитині успіхів. Вона приводить сина до школи та забирає його, постійно відвідує батьківські збори, приймає активну участь у шкільному житті свого сина. Разом з тим батько [PERSON] намагається приділяти належну увагу вихованню та навчанню своєму сину (а.с.91). Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5 про рівноправність кожного з подружжя, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання . Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до вимог ст. 182 СК та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У судовому засіданні встановлено, що відповідач за первісним позовом, участь у вихованні та забезпеченні дитини приймає періодично, оскільки, як вбачається з довідки №1752/18 від 19.05.2016 року він з 28.08.2015 року по 04.04.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції та інш. на території Донецької та Луганської області (а.с. 34), а також відповідно до довідки №3549 від 31.07.2015 року [PERSON] дійсно з 28.06.2015 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції (а.с. 35), а отже постійної участі у вихованні дитини та його матеріальному забезпеченні не приймає, шлюб між сторонами розірвано, дитина постійно знаходиться з матір`ю, безперервно перебуває на її повному забезпеченні , мешкає разом з останньою у помешканні , що належить [PERSON] , яка являється матір`ю позивача . Отже, суд відхиляє заперечення відповідача за первісним позовом , який зазначив, що лише він повністю забезпечує дитину та син знаходиться на його повному матеріальному утриманні, оскільки дані обставини не знайшли підтвердження у судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи. Суд не погоджується з доводами відповідача, що періодичне придбання іграшок, ліків, оплата розваг та захоплень є повним матеріальним забезпеченням та утриманням неповнолітньої дитини. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів іншої дитини, фактично непрацездатної дружини; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 Сімейного кодексу України). Як вбачається з наданих відповідачем за первісним позовом документів, його заробітна плата за поточний рік становить 90513, 95 грн. Такий дохід дозволяє йому сплачувати аліменти у зазначеному позивачем за первісним позовом розмірі (а.с.89). В свою чергу заробітна плата позивача за первісним позовом за поточний рік становить 43297, 40 грн. (а.с. 48), що значно менше ніж дохід відповідача за первісним позовом. Тому, на підставі ст. ст. 180-183, 191-192 Сімейного кодексу України, первісний позов [PERSON] слід задовольнити повністю. В той же час суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову. Так, позивач за зустрічним позовом вказував на те, що оскільки він є учасником АТО та має відповідні пільги, неповнолітній син - [PERSON] користується ними, а саме по оплаті за харчування, як син учасника бойових дій. В свою чергу із довідки №14 від 10.03.2017 року виданої КЗ КЗШ І-ІІІ ступенів №46 Криворізької міської ради Дніпропетровської області вбачається, що згідно з чинним законодавством навчання у школі здійснюється на безкоштовній основі та учні 1-4 класів звільнені від сплати за харчування, а тому суд не погоджується із такими твердженнями позивача за зустрічним позовом. Також, твердження позивача за зустрічним позовом, щодо неналежного виконання відповідачем за зустрічним позовом своїх материнських обов'язків не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються письмовими матеріалами справи. Відповідно до ст. ст. 27 - 30 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Отже, з врахуванням вищенаведених обставин суд вважає, що у зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід відмовити повністю за його недоведеністю. На підставі п.7 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved