Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У липні 2018 року позивачем [PERSON] пред»явлений позов до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим примішенням-[ADDRESS] Позов обгрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний, відповідач з 2015 року у даному будинку не проживає, переїхала до Польщі, що порушує права позивача, як власника будинку. Просить позов задовольнити. Згідно ст.ст.19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно заяви від 19 листопада 2018 року представник позивача [PERSON] позов підтримує, просить розглянути справу за відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Ухвала про відкриття провадження у справі вручена сторонам, заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відсутні, відповідач в судове засідання не з"явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена згідно ч.ч.6, 7, 8 ст.128 ЦПК України шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою згідно позовної заяви, яка є адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення інформації про виклик на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України, відповідач, яка не повідомила суду іншої адреси, не з'явилась в судове засідання без повідомлення причин і не подала відзиву, представник позивача згідно письмової заяви не заперечує проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин наявні підстави в порядку ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] є власником [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 серпня 2010 року. Згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 30 січня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідно до довідки відділу квартирного обліку приватизації житла від 16 липня 2018 року відповідач [PERSON] зареєстрована у [INFO], згідно акту про не проживання (а.с.12) остання з 15 липня 2016 року по 15 липня 2018 не проживає у вищевказаній квартирі. Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Спір виник між позивачем [PERSON], як власником квартири, та відповідачем [PERSON], як колишніми членом його сім"ї. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із врахуванням викладеного та непроживання відповідача у даній квартирі понад один рік, відсутності перешкод останній у цьому, відсутності домовленостей відповідача з позивачем, як власником квартири, відсутності юридично визначених у встановленому порядку правомочностей відповідача щодо володіння та користування нею, наявні підстави для визнання останньої такою, що втратила право користування житловим примішенням,-[ADDRESS]. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] своїми діями не засвідчила те, що не втратила інтерес до вищезазначеної квартири, в якій має своє зареєстроване місце проживання, також остання не надала суду у встановленому порядку відзиву на позов чи заперечення, у зв»язку з чим несе ризик настання наслідків, пов'язаних із невчиненням даних процесуальних дій, в даному випадку,- ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В порядку ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню із відповідача 704 грн. 80 коп судового збору.

Outcome: approved