Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], з нею за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 23.11.2012 року між нею та [PERSON] було розірвано шлюб. Під час шлюбу у них народилася донька - [PERSON] Після розірвання шлюбу не було визначено місце проживання дитини, але фактично після розлучення і до теперішнього часу донька проживає з нею. Відповідач у вихованні та утриманні дитини в необхідному об`ємі участі не бере. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Зустрічну позовну заяву визнала частково. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнали. Зустрічний позов підтримали і просять визначити спосіб спілкування [PERSON] з донькою [PERSON], шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною на вимогу батька за попереднім усним попередженням матері [PERSON] з урахуванням інтересів дитини та зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні та зустрічах з донькою. Позовні вимоги представники відповідача мотивують тим, що після розлучення [PERSON] стала чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з донькою. На їх погляд така неправомірна поведінка [PERSON] грубо порушує його права на спілкування та виховання доньки, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з вказаним зустрічним позовом. Третя особа до суду не з`явилася, про слухання справи сповіщалися належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічний позов [PERSON] також підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Свідоцтво про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 07.10.2009 року (актовий запис № 323). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розлучення і до теперішнього часу неповнолітня [PERSON] проживає з позивачкою в квартирі, що належить її матері на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ТОВ «Управдом-1 № 115 від 30.05.2014 року. Позивачка [PERSON] має постійний заробіток та місце роботи, що підтверджується довідкою Одеського окружного адміністративного суду № 03.4.19-16280/14 від 02.06.2014 року. Дані обставини підтверджують той факт, що позивачка [PERSON] забезпечує належні умови для утримання та виховання дитини. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач [PERSON] працює заступником директора з маркетингу ПП «Морська Агенція Фортранс-Одеса», мешкає у приватній квартирі. На теперішній час, між сторонами досягнуто певної згоди щодо спілкування батька з дитиною. Позивачка [PERSON] не має наміру перешкоджати відповідачу [PERSON] в здійсненні його прав та обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитині. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьківські права і обов'язки є різновидом сімейних прав та обов'язків, тому на них поширюються загальні правила здійснення сімейних прав і виконання обов'язків, закріплених в ст. ст. 14, 15 СК України. Батьки повинні ставитися до дитини як до рівноправного члена суспільства, як до самостійної особистості, не повинні порушувати його прав та охоронюваних законом інтересів. Також судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані ст.ст. 141,157 ,159 СК України , ст.15 Закону «Про охорону дитинства», ст.9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок суду під час оцінки обставин справи та вирішення питання про участь обох батьків у вихованні дитини полягає у необхідності керуватися положеннями частини першої ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Таким чином, відповідач [PERSON], як батько дитини, має право на переважне особисте здійснення виховання своєї дитини. При цьому батько дитини має право не тільки на участь у вихованні, а й на спільне з матір'ю визначення та обрання форм та методів виховання дитини, як це передбачене ч. 3 ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що "в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суди мають враховувати передусім інтереси самої дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім зазначених норм матеріального права, при вирішенні даної справи, судом застосовуються і наступні положення процесуального закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ст. 10 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини є законними та підлягають задоволенню, зустрічний позов [PERSON] також підлягає задоволенню.

Outcome: approved