Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ордеру від 21.04.1993 року № 397 серії 001906 було видано вказану квартиру на сім`ю; [PERSON] , [PERSON] та доньку [PERSON] , [INFO] . В зазначеній квартирі на даний час зареєстрована вона та [PERSON] , шлюб з яким розірвано у 2005 році. Відповідач [PERSON] вибув з квартири більше 15 років тому. Через наявність реєстрації відповідача, який в спірній квартирі не проживає, порушує її інтереси, а тому вона вимушена звернутись до суду з вищезазначеним позовом . У підтвердження своїх позовних вимог позивач послалась на норми ст.ст. 71.72,107 ЖК України. Ухвалою від 08.04.2019 року дана позовна заява залишена без руху. Після усунення позивачем недоліків позову та отримання даних про реєстрацію осіб, ухвалою від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 10.12.2019 року задоволено клопотання представників позивача, та постановлено про виклик і допит у якості свідка [PERSON] . Позивач до судового засідання не з`явилась, направила своїх представників - адвокатів Кордік Є.І. та Устименко М.В. Представники позивача позов підтримали та уточнили, що підставами для задоволення позову є вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України. Відповідач заперечень (відзиву) проти позову не направив, до судового засідання не з`явився. Судом постановлено про заочний розгляд справи, що відповідає приписам ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено наступне. Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 08 травня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] . [INFO] . На підставі ордеру від 21 квітня 1993 року № 397 серії00196 їх сім`ї було видано квартиру [ADDRESS] площею 18.02 кв.м. 18 липня 2005 року Центральним районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] [INFO] дочка [PERSON] вступила до шлюбу з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . 04 червня 2018 року [PERSON] знялась з реєстрації у даній квартирі та зареєстрована у м. Кропивницькому з 05.09.2018 року. На даний час квартира не приватизована та у ній зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Зазначена квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності, а тому для виниклих правовідносин потрібно застосовувати норми Житлового кодексу Української РСР Кодексу. Між сторонами виникли правовідносини щодо права користування жилим приміщенням (квартирою). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР). Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (стаття 107 ЖК УРСР). В пункті 11 Постанови ПВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п. 5 ст. 71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. (Абзац перший пункту 11 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92). На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обраннястороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами глави 5 ЦПК України, а саме частини 1 статті 79 ЦПК України, частини 1 статті 80 ЦПК України, частини 6 статті 81 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із Акту від 25 березня 2019 року, складеного комісією у складі голови правління ОСББ « Північний», сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає без поважних причин з 2003 року, комунальні послуги оплачує [PERSON] . Допитаний у якості свідка [PERSON] підтвердив обставини, викладені у зазначеному акті. За такого, суд приходить до висновку про доведення обставин на які позивачка посилається як на підставу вимог позову, а саме про відсутність відповідача у квартирі без поважних причин понад шість місяців, та наявність підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі свідчать матеріали справи які є належними та допустимими доказами в розумінні статей 79-83 ЦПК України. За такого, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved