Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Позивач просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , мотивуючи тим, що відповідач є батьком дитини, з жовтня 2016 року вони не проживають разом, з того часу відповідач ніяким чином не приймає участі у вихованні сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання і ухиляється від її надання, аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилася значна заборгованість, не цікавиться сином, дитина проживає з нею та знаходяться на повному її матеріальному утриманні і батька не знає. Позивачка пояснила, що відповідач не живе з дитиною з семирічного віку дитини, взагалі з ним не спілкується, не знається, не утримує дитину, не виявляє для цього ніякої ініціативи. Натомість вона вимушена умовляти відповідача, коли виникає необхідність надати дозвіл на вивіз дитини за кордон для оздоровлення. Вважає, що збереження батьківських прав не на користь дитини, для якої від батька нема ніякої допомоги, участі, і який по факту є абсолютно чужим. Відповідач відзиву не подав, усно заявив про невизнання позову і про незгоду з позбавленням його батьківських прав. Пояснив, що він любить сина і бажає приймати участь у його житті, у вихованні, спілкуванні, догляді та утриманні, але позивачка не дає йому такої можливості; позивачка винна у тому, що вони не живуть разом, вона його використала виключно для того, щоб завагітніти, вигнала, і не дає спілкуватись з дитиною. Пояснив, що дізнавшись, який дитсадочок син відвідує, приходив на побачення до сина. Не оспорює, що не сплачував регулярно аліменти на дитину, пояснив це відсутністю грошових коштів, доходів і наявністю проблем з бізнесом та станом здоров,я; пояснив, що певний час переховувався від переслідувань, отримав травми, певний час жив за рахунок допомоги друзів, але при наявності можливості гроші на утримання дитини позивачці давав, зокрема два роки тому на день народження сина дав 1000грн., і раніше, тобто до стягнення аліментів у судовому порядку давав двічі по 500грн. та при припиненні спільного проживання оплатив оренду квартири. Оспорює розмір заборгованості по аліментам, вважає її занадто великою і дає обіцянку погашати заборгованість лише після того, як вона буде виведена правильною і відповідно меншою. Обіцяє надавати синові утримання , коли в нього будуть доходи і з,явиться така можливість. Просив у позові відмовити. Третя особа Орган опіки та піклування надав висновок і пояснення, в яких і в суді позов підтримав, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , виходячи з того, що дійсно батько повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків , тривалий час нехтує такими обов`язками , не виплачує аліменти, не спілкується з дитиною. У разі перешкод з сторони позивачки він мав би звернутись до органу опіки, але таких звернень від нього не було. Вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: Згідно свідоцтв про народження встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки-розрахунку від 01.10.2019р. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.10.2019р. становить 60567,50грн. Згідно характеристики з закладу дошкільної освіти "Віночок" від 16.10.2019р. дитиною постійно опікується мати - [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] жодного разу не з?явився в навчальному закладі, не відвідує свята, батьківські збори, заходи які проводяться. Не цікавиться здоров?ям, психічним станом [PERSON] , не приводить і не забирає його з дитячого садочка. З показань сторін в тій частині, де вони не заперечують, і з наданих доказів встановлено, що відповідач не проживає разом з дитиною з семимісячного віку дитини; дитина проживає з матір,ю- позивачкою. є рішення про стягнення аліментів у розмірі ј частики доходів. Відомостей про сплату аліментів, призначених судом, нема. Є заборгованість по аліментам у значній сумі, яка дійсно вказує на абсолютну відсутність оплати аліментів з сторони відповідача на протязі тривалого періоду. Посилання відповідача на завищене нарахування боргу по аліментам є голослівним, нічим не підтверджене. Принаймні відповідач не звертався у порядку, визначеному законом для оспорювання заборгованості чи її перерахунку. Відповідач не надав суду жодного доказу про сплату аліментів і фактично даний факт не заперечував. Пояснення відповідача про відсутність фінансової можливості платити аліменти і про складні особисті життєві обставини , також є голослівними і нічим не підтвердженими. Крім того, суд враховує, що відповідач взагалі не платив аліменти, що може вказувати не на фінансові труднощі як такі, а на небажання і невважання за потрібне аліменти платити та/або приймати участь в утриманні дитини у будь-який інший спосіб. Відповідач посилається на те, що при припиненні спільного проживання оплатив оренду квартири за два місяці, позивачка визнає оплату оренди відповідачем в 2016 році за один неповний місяць. Але дана обставина не є участю батька в утриманні дитини і виконанням батьківських обов`язків. Відповідач посилається на те, що двічі давав по 500 гривень і в 2017 році на день народження у березні дав 1000грн. Позивачка визнає, що одного разу, ще до стягнення аліментів у судовому порядку, він дійсно дав 500грн. в 2016році і в березні 2017року перед днем народження сина дав1000грн. Але дані обставини так само є мізерною участю батька в утриманні дитини на стільки, що не дають підстав вважати дані грошові кошти утриманням дитини і належним виконанням своїх батьківських обов`язків. Крім того, суд враховує, що відповідач після березня 2017року, тобто на протязі трьох років і більше не надав ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини і не вживав для цього ніяких заходів. Суд виходить з того, що відповідач є працездатним, фізично спроможним працювати. Принаймні він не довів наявності таких обставин у його житті, які б дійсно вказували на його неспроможність мати доходи і утримувати дитину і які б могли розглядатись судом як поважні причини. Таким чином, доведено абсолютне і свідоме самоусунення відповідача від обов`язку по утриманню дитини на протязі тривалого часу. Відповідач посилається на перешкоди з сторони позивачки у спілкуванні з дитиною, але разом з тим відповідач не довів жодного прикладу таких перешкод. Тому його заяву суд сприймає як голослівну. При цьому суд враховує, що ніяких доказів таких перешкод відповідач суду не надав. Відповідач не звертався до органу опіки або до суду з відповідною заявою у разі, якби дійсно він мав бажання спілкуватись з дитиною, а позивачка йому б чинила у цьому дійсні перешкоди. Відповідач не зміг пояснити які саме перешкоди з сторони позивачки мали місце, пояснивши лише, що в 2017році зрозумів, що позивачка чинить перешкоди. Крім того, дана обставина навіть і у випадку її підтвердження не давала підстав відповідачу-батьку малолітньої дитини ухилятись від сплати аліментів на її утримання. Суд також бере до уваги, що відповідач проживає в одному з дитиною місті, знає місце проживання позивачки з дитиною, і при наявності дійсного бажання мав всі можливості дізнатись про дитсадок, який відвідує дитина. Натомість на протязі тривалого часу він сам не виявляв жодної ініціативи щодо спілкування з дитиною, не цікавився розвитком дитини, її здоров,ям. Відповідач посилається, що одного разу відвідав дитину у дитсадку. Разом з тим встановлено, що така подія відбулась вже після подання позивачкою позову до суду і була разовою, тому не може братись судом до уваги як участь батька у вихованні і спілкуванні з дитиною. Таким чином, встановлено, що дійсно на протязі достатньо тривалого періоду (понад три роки) відповідач не виявляв жодної ініціативи і активних дій щодо спілкування з дитиною і участі у його житті та вихованні, тобто свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків не лише з утримання дитини, але і обов`язків щодо участі у вихованні дитини, піклуванні про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Дані обов`язки відповідач не виконував протягом значного часу і без поважних причин. Тривалість і систематичність невиконання батьківських обов`язків і абсолютне невжиття будь-яких заходів з цього приводу означає не лише свідоме самоусунення відповідача від своїх батьківських обов`язків і невиконання таких обов`язків без будь-яких дійсно поважних причин, а означає і свідоме ухилення від їх виконання. У відповідності до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно ст.164 СКУ батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно із висновком Броварської міської ради Київської області від 03.12.2019р. є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] і що це буде відповідати інтересам дитини. Прохання відповідача не позбавляти батьківських прав і його обіцянки змінити ставлення до сина суд сприймає як голослівні і такі, що на даний час не заслуговують на увагу. Протягом розгляду справи відповідач спромігся на єдине відвідування сина у дитсадку і не вжив жодних заходів до виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, щодо утримання дитини. Розглядаючи дану справу і встановивши, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до спільної з позивачкою дитини, суд вважає, що є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Така міра є крайньою і є заходом відповідальності батьків за невиконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів дитини і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав можливе за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У даному ж випадку батько абсолютно і на тривалий час усунувся від своїх батьківських обов`язків, тому має бути позбавлений батьківських прав, що є справедливим наслідком його свідомої поведінки як для нього так і по відношенню до дитини. При цьому суд також враховує, що сімейне законодавство передбачає можливість поновлення батька в його батьківських правах, тому подальша доля стосунків між сином і батьком залежатиме від його подальшого відношення до сина і до своїх батьківських обов`язків , виконувати які закон відповідачу не забороняє і після позбавлення батьківських прав. Також суд знаходить слушним посилання позивача на те, що відповідач, який абсолютно не приймає участі у вихованні і утриманні дитини, фактично зловживає своїми правами, коли виникає необхідність отримання від нього дозволу на вивіз дитини за кордон для оздоровлення, і коли він створює позивачці у цьому певні перешкоди, які не на користь дитині. Таким чином, доведено наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, і одночасно суд не вбачає жодної обґрунтованої підстави для відмови у позові і жодної підстави вважати, що збереження за відповідачем його батьківських прав по відношенню до сина при повному невиконанні ним батьківських обов`язків відповідатиме інтересам дитини. Позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що згідно виконавчого листа № 361/2402/2017 від 13.09.2017р. з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини. Питання про зміну розміру аліментів позивачем не заявлено в даному позовному провадженні, а тому судом не розглядається. За приписами закону позбавлення батьківських прав не звільняє батька від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей.

Outcome: approved