Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача трьох процентів річних з простроченої суми боргу за період 01.06.2013 року по 01.08.2020 року у розмірі 43 559,74 грн. та інфляційних витрат за період з 01.06.2013 року по 01.09.2020 року у розмірі 307 728,47 грн., а також судового збору у розмірі 3513, 00 грн. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року стягнуто з відповідача на користь позивача борг у сумі 474 642, 00 грн. та три проценти річних в сумі 8075, 41 грн. за період з 17.04.2010 по 20.12.2010 року. 27.10 2011 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області дане рішення залишено без змін. Оскільки рішення відповідачем не виконувалося, рішеннями суду на користь позивача неодноразово стягувались 3% річних та індекс інфляції. Останнє - рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2014 року про стягнення індексу інфляції за період з 01.09.2012 року по 31.05.2013 року на суму 2847, 85 грн. та 3% річних за період з 01.01.2013 року по 16.08.2013 року у розмірі 8894, 66 грн. Зазначає, що на виконані Франківського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача боргу на загальну суму 586 435,22 грн. Рішення суду у цій справі протягом десяти років залишається невиконаним, у зв`язку з чим, в силу дії ст. 625 Цивільного Кодексу України, представник позивача просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати, що становить 307 728,47 грн. та 3% річних в сумі 43 559,74 грн., а всього 351 288, 21 грн. Подає розрахунок сум, які просить стягнути. Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 23.09.2020 року позовну заяву у справі залишено без руху, зазначено недоліки, які в подальшому представником позивача усунено. Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 08.10.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлявся за вказаною в позовній заяві адресою про місце, дату та час судового засідання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.40-42). Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи (а.с.39), у судове засідання не з`явилася. Відзиву на позов не подала. Відповідно до ч.1 ст.223, п.1 ч.3 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд вважає за можливе розглядати справу без участі сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому суд бере до уваги, що представник позивача та відповідач належно повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, враховує позицію Європейського суду з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до відповідача. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основний борг за договором позики в сумі 60 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 474 642 грн., три проценти річних від простроченої суми - 1 020, 82 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 8 075, 41 грн., а всього 61 020, 82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482 674, 69 грн. У стягненні інфляційних нарахувань відмовлено. (а.с.7,8). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2011 року дане рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили. На виконання цього рішення 02.12.2011 року було видано виконавчий лист (а.с.14). Цим же рішенням встановлено, що позика [PERSON] відповідачу надавалася у доларах США. Дана обставина є преюдиційною та доказуванню не підлягає. Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11.10.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних у розмірі 16 795, 25 грн. (а.с.9). На виконання цього рішення 24.01.2013 року було видано виконавчий лист (а.с.10). Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19.02.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] індекс інфляції за період з 01.08.2010 року в розмірі 60279, 53 грн. та три проценти річних за період з 26.02.2012 року по 01.01.2013 року в розмірі 12093, 62 грн. (а.с.11). Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] від загальної суми боргу, яка становить 474 642, 00 грн., індекс інфляції за період з 01.09.2012 року по 30.09.2012 року, з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року, з 01.01.2013 року по 30.01.2013 року, з 01.05.2013 року по 31.05.2013 року, що становить 2847, 85 грн., та три проценти річних з простроченої суми боргу за період з 01.01.2013 року по 16.08.2013 року, що становить 8894, 66 грн. (а.с.12,13). Представник позивача звертався до Міністерства юстиції з питання невиконання рішень суду у справі (а.с.17-19), та отримав відповідь №1935/4279-33-20/20.4.1 від 06.03.2020 року, у якій зазначено, що на виконані Франківського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача боргу на загальну суму 586 435,22 грн. Примусове виконання ускладено відсутністю майна, належного боржнику, на яке згідно із законом можливо звернути стягнення, та розшуком [PERSON] (а.с.20). Таким чином, судом встановлено, що рішення суду від 20.12.2010 року, яке набрало законної сили, відповідачем не виконано. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Із постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вбачається, що «у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу з урахуванням положень ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Вказані обставини свідчать про те, що визначаючи характер грошового зобов`язання судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило еквівалент у національній валюті України за офіційним курсом НБУ». Таким чином, судом за згаданим рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача суму в іноземній валюті із зазначенням курсу в національній валюті на час розгляду справи, тому зазначення гривневого еквіваленту, вказаного в резолютивній частині рішення суду не слід вважати сумою, яка стягується судовим рішенням, якою слід вважати зазначену суму в іноземній валюті. За ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На думку суду, слід вважати безпідставними вимоги про стягнення курсової різниці за прострочення повернення сум боргу, оскільки при виконанні рішення, такий повинен бути стягнутим у еквіваленті до долара США, що не призвело б до втрат у зв`язку із коливанням курсу національної валюти до долара США. Стаття ж 625 ЦК України, не передбачає можливості стягнення певної курсової різниці за прострочення виконання грошового зобов`язання, а виключно стягнення інфляційних втрат у випадку, якщо грошове зобов`язання виражено у гривні (у нашому випадку в іноземній валюті - в доларах США) та 3% річних щодо боргового зобов`язання у будь-якій валюті. Також слід вказати і про те, що, у випадку, якщо судове рішення буде виконано не у валюті зобов`язання за курсом національної валюти на час виконання, позивач вправі просити про продовження виконання такого рішення, а не про стягнення курсової різниці. Постановою Великої палати Верховного суду від 07.07.2020 року у справі №296/10217/15-ц встановлено, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США. Судом приймаються розрахунки позивача, відповідно до яких сума нарахованих 3% річних від простроченого зобов`язання становить 43 559 грн. 74 коп. В процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені представником позивача. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 3513,00 грн., відповідно до Закону України "Про судовий збір", а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 421, 56 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved