Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач у червні 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.3-5). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його матері [PERSON], сестрі [PERSON] та племіннику [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 14.12.1998 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського згідно до розпорядження № 2588-п від 14.12.1998 року. У зв'язку з втратою зазначеного оригінала правовстановлюючого документа, вказана квартира стала належати їм на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2003 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського та зареєстрованого в КП "ДМБТІ" за реєстраційним № 4149700 від 24.12.2003 року. [INFO] помер племінник позивача - [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина, що складалася з 1/3 частини зазначеної вище квартири. У зв'язку з тим, що [PERSON] за життя склав заповіт, то спадкоємцем за заповітом після його смерті була дружина померлого - [PERSON]. У встановлений законом строк відповідачка [PERSON] не прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, бо не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Крім того, відповідачка повідомила мою сестру про те, що не буде претендувати на спадщину, що залишилась після смерті її чоловіка, однак до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний термін з заявою про відмову від спадщини вона не зверталась, як і моя сестра не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина, як спадкоємиця першої черги. Після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], спадщину у вигляді 1/3 частини зазначеної вище квартири прийняла моя сестра [PERSON], яка була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі. Однак свідоцтво про право на спадщину за законом вона не отримала. У зв'язку з тим, що після смерті свого сина, а слідом і матері, стан здоров'я моєї сестри значно погіршився, вона потребувала сторонньої допомоги, у 2003 році я змушений був переїхати до неї та мешкати разом з сестрою за адресою: [ADDRESS]. [INFO] померла моя сестра [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, що складалася з частини зазначеної вище квартири, яку я прийняв, як єдиний спадкоємець другої черги, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 19.12.2015 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою видано мені свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-840 після смерті сестри на спадщину, що складається з 2/3 частин квартири за адресою: [ADDRESS]. Право власності на 1/3 частину квартири, що належала моєму племіннику [PERSON], до сих пір ні за ким не зареєстровано. Отже, впродовж зі дня смерті племінника, тобто з [INFO] моя сестра [PERSON] вільно володіла та користувалася всією квартирою, у тому числі і частиною сина. З січня 2003 року я разом з сестрою також відкрито, безперервно, вільно користувався всією вище зазначеною квартирою, що підтверджується актом від сусідів та поясненнями свідків, довідкою з місця проживання. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], що складається з чотирьох кімнат, загальною площею 94,1 кв.м., житловою площею 64,3 кв.м. В судове засідання позивач в особі свого представника за договором адвоката Сороки Т.В., не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник надала письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі (а.с.99). Відповідачка - [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце та час судового розгляду, у судове засідання не з'явилась. Про причини своєї неявки суд не повідомила, письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надсилала. Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі свого представника, у зв'язку із виробничою завантаженістю. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі, заслухавши пояснення свідків, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] виданого 14.12.1998 року ПАТ ДМЗ ім..Петровського, на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.35). Зазначена квартира, у відповідності до технічного паспорту, складається з чотирьох кімнат, загальною площею 94,1 кв.м., житловою площею 64,3 кв.м. (а.с.11). Встановлено, що [PERSON] являлась позивачу матір'ю, [PERSON] - сестрою, а [PERSON] - племінником (а.с.13,14). [INFO] помер [PERSON] (а.с.8). За життя померлий склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй дружині - [PERSON] (а.с.15), до складу якого входила 1/3 частина квартири [ADDRESS] (з.а.с. 63). У зазначений законом строк [PERSON] не прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, так як не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після його смерті. Однак, до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний термін з заявою про прийняття чи то відмову від спадщини [PERSON], так само як і сестра позивача - [PERSON] (після смерті сина), не звертались. Крім того, [PERSON] 28 серпня 2006 року написала письмову розписку [PERSON], згідно якої вона не претендує на 1/3 частину квартири [ADDRESS], і готова після прийняття спадщини подарувати її [PERSON] (а.с.22). [INFO] померла [PERSON] (а.с.7), після смерті якої фактично спадщину прийняла [PERSON], яка на момент смерті матері проживала разом із нею, але свідоцтво про право на спадщину за законом вона не отримала. [INFO] [PERSON] померла (з.а.с.71). Після її смерті позивач належним чином прийняв спадщину, що відкрилась після її смерті та успадкував 2/3 частини квартири [ADDRESS], що вбачається із матеріалів спадкової справи №409/2015 відкритою ДДДНК. Упродовж часу із дня смерті племінника - [PERSON], померлого [INFO], сестра позивача - [PERSON], вільно володіла та користувалася всією квартирою, у тому числі і частиною сина. З січня 2003 року позивач разом із сестрою також відкрито, безперервно, вільно користувався всією вище зазначеною квартирою, що підтверджується актом від сусідів та поясненнями свідків, довідкою з місця проживання. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 8 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, доведеними, у зв'язку із чим, у судовому порядку слід визнати за позивачем за набувальною давністю право власності на на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], що складається з чотирьох кімнат, загальною площею 94,1 кв.м., житловою площею 64,3 кв.м. На підставі викладеного,

Outcome: approved