Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог в порядку ст.31 ЦПК України, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, та просить суд визнати за нею 1/2 частину спільно придбаного житлового будинку. Зазначає, що з 10.02.2001 року позивачка [PERSON], перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. За час шлюбу у сторін народилися двоє дітей донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Фактично шлюб припинився ще до його розірвання, відповідач не брав участі в матеріальному утриманні дітей, в звязку з чим позивачка змушена була звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів і рішенням Виноградівського районного суду від 02.12.2011 року з відповідача було присуджено стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі по 500 гривень щомісячно на кожну дитину. В подальшому спільне життя з відповідачем так і не наладилося і рішенням Виноградівського районного суду від 31.07.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 13.08.2013 року. Фактично сторони перестали проживати однією сімєю ще до розірвання шлюбу, позивачка [PERSON] з дітьми переїхала проживати з м.Виноградів в будинок своїх батьків в с.Драгово Хустського району Закарпатської області. Діти сторін навчаються в Драгівській [PERSON] ступенів Хустського району, що підтверджується довідками № 240, 241 від 26.09.2016 року. За час шлюбу сторони спільно за 20 000 грн. придбали житловий будинок в м.Виноградів, вул.Л.Толстого, буд.96, який згідно Договору купівлі-продажу від 09.12.2003 року, був куплений відповідачем та зареєстрований за ним на праві приватної власності. Згідно інформаційної довідки № 73748892 від 23.11.2016 року з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів спірний житловий будинок й на даний зареєстрований за відповідачем [PERSON] в цілому. На даний час, відповідач [PERSON], проживає один спільному житловому будинку, а позивачка змушена проживати в батьків разом з двома дітьми, та змушена звернутись до суду і просити поділити даний житловий будинок. Добровільно відповідач не бажає розділити спільне майно подружжя, а тому в інтересах дітей позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом, іншого спільно нажитого майна за час шлюбу в сторін нема. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з»явилася, однак її представник [PERSON], подав заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що зменшені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився і не повідомив суд про причини неявки, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. У звязку із повторною неявкою відповідача [PERSON], який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що з 10.02.2001 року позивачка [PERSON], перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. За час шлюбу у сторін народилися двоє дітей донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Фактично шлюб припинився ще до його розірвання, відповідач не брав участі в матеріальному утриманні дітей, в звязку з чим позивачка змушена була звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів і рішенням Виноградівського районного суду від 02.12.2011 року з відповідача було присуджено стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі по 500 гривень щомісячно на кожну дитину. В подальшому спільне життя з відповідачем так і не наладилося і рішенням Виноградівського районного суду від 31.07.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 13.08.2013 року. Фактично сторони перестали проживати однією сімєю ще до розірвання шлюбу, позивачка [PERSON] з дітьми переїхала проживати з м.Виноградів в будинок своїх батьків в с.Драгово Хустського району Закарпатської області. Діти сторін навчаються в Драгівській [PERSON] ступенів Хустського району, що підтверджується довідками № 240, 241 від 26.09.2016 року. За час шлюбу сторони спільно за 20 000 грн. придбали житловий будинок в м.Виноградів, вул.Л.Толстого, буд.96, який згідно Договору купівлі-продажу від 09.12.2003 року, був куплений відповідачем та зареєстрований за ним на праві приватної власності. Згідно інформаційної довідки № 73748892 від 23.11.2016 року з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів спірний житловий будинок й на даний зареєстрований за відповідачем [PERSON] в цілому. На даний час, відповідач [PERSON], проживає один спільному житловому будинку, а позивачка змушена проживати в батьків разом з двома дітьми, та змушена звернутись до суду і просити поділити даний житловий будинок. Добровільно відповідач не бажає розділити спільне майно подружжя, а тому в інтересах дітей позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом, іншого спільно нажитого майна за час шлюбу в сторін нема. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 71 цього ж Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23,24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Суд вважає доведеним наявність правових підстав для розділу спільного майна подружжя. Оскільки позивачка [PERSON] сплатила судовий збір при подачі позовної заяви і не ставить питання про його стягнення з відповідача, вказане питання судом не вирішується відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу.

Outcome: approved