Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог. 13 листопада 2020 року позивач звернулася з позовом до [PERSON] , про визнання одностороннього правочину недійсним. Позовні вимоги обгрунтовує наступними обставинами: 26 жовтня 2020 року під час перевірки в Державному реєстрі виданих довіреностей, з`ясувалося, що на її ім`я невідомою їй особою - відповідачкою у справі, [PERSON] , 30 жовтня 2018 року видано довіреність на розпорядження транспортним засобом, зареєстровану в реєстрі за № 1207 приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу, Ваврищук В.С. Вказує на ту обставину, що вона будучи суб`єктом подання щорічних декларацій майнового стану, за період часу з 2018 року по 2020 рік нею не здійснювалося декларування речового права розпорядження транспортним засобом марки AUDI, модель - А4, 2016 року випуску, кузов № [NUMBER] , колір - синій, тип ТЗ - загальний легковий - загальний седан - В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 09.10.2018 року в ТСЦ 0742, оскільки про існування виданої на її ім`я довіреності на розпорядження транспортним засобом №1207 від 30.10.2018 року, дізналася лише 26 жовтня 2020 року. З огляду на вищевикладене, вважає, що такими діями відповідачки [PERSON] порушені її права та законні інтереси, а наявність чинної довіреності на розпорядження транспортним засобом, виданої на ім`я 30.10.2018 року, може потягнути за собою майбутнє її притягнення до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення. Рух справи в суді. Позовна заява подано до суду 11 листопада 2020 року. 16 листопада 2020 року до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Волинській області скеровано запит про місце реєстрації відповідача. 19 січня 2021 року отримано повідомлення про реєстрацію відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 20.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено в справі підготовче судове засідання на 13 год. 30 хв. 22 лютого 2021 року. Одночасно, відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 22.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 год. 00 хв. 16 березня 2021 року. Позиція учасників судового розгляду. Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, зверунились з заявою до суду про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач, в силу вимог ст. 128 ЦПК України, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить розписка про вручення судової повістки від 27 лютого 2021 року, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] , в силу вимог ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно довіреності на розпорядження транспортним засобом від 30.10.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу, Ваврищук В.С., зареєстрованої в реєстрі за № 1207, [PERSON] , [INFO] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (паспорт [NUMBER] , виданий Ковельський МРВ УМВС України у Волинській області 14 березная 2000р.), на підстві укладеного в усній формі договору доручення, уповноважила [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] , та/або [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , безоплатно бути її представником в державних та інших підприємствах та установах та організаціях, незалежно від форм власності, в тому числі у відповідних органах Державтоінспекції України, органах нотаріату, при вирішення питань, пов`язаних з відчуженням (продажем за ціну, виходячи із розумної доцільності, та на умовах їй відомих у відповідності до договору доручення), за умови попередньої сплати податку з доходів від продажу об`єкта рухомого майна (транспортного засобу) та після сплати всіх передбачених законом податків, зборів, платежів (в тому числі акцизу), або після спливу передбаченого законом строку заборони відчуження транспортного засобу, належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого 09 жовтня 2018 року Центром 0742, транспортного засобу: марки - AUDI, моделі - А4, 2016 року випуску, кузов № [NUMBER] , колір - синій, тип ТЗ - загальний легковий - загальний седан - В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 09 жовтня 2018 року в ТСЦ 0742 та перебуває на обліку там же. Відповіддю на адвокатський запит,який міститься в матеріалах справи, відповідачка [PERSON] від 06.11.2020 року підтвердила факт видачі довіреності на розпорядження транспортним засобом на ім`я позивача [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, вказала, що на прохання знайомого її колишнього чоловіка, нею була видано довіреність на розпорядження транспортним засобом на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Дана довіреність по сьогоднішній день знаходиться в її розпорядженні і вказаним особам не передавалася. Повідомлялося, що відповідачка ніколи не передавала і належний їй автомобіль марки AUDIр.н. [NUMBER] в користування особам, які вказані в довіреності. Крім того, вказала, що з жодною особою, яка зазначена у довіреності вона особисто не знайома і з ними не зустрічалася. Довіреність оформляла за відсутності даних осіб, а дані цих осіб у неї були вписані на листочку, що передав їй її колишній чоловік від свого знайомого. Вказану довіреність вона не відкликала, оскільки взагалі забула про її існування. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Позов підлягає до повного задоволення. Відповідно до вимог ч. 1-5 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ч. 1 ст. 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦКУ у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Згідно ч. 1-3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Таким чином, довіреність це односторонній правочин, при якому довіритель може видати таку довіреність без присутності (участі) представника (відсутня обов`язкова вимога щодо участі представника при видачі довіреності). Крім цього, статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника. Однак, жодною нормою Цивільного кодексу не передбачено обов`язок повідомити представника про видачу такої довіреності. Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (чинний в період з 2018 року і по сьогодні) встановлено, що цей порядок регулює процедуру вчинення нотаріальних дій, в тому числі, і видачу довіреностей. Пунктами 1 та 2 глави 3 вказаного Порядку передбачено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. З цього слідує, що при видачі довіреності обов`язкова участь (присутність) довірителя. Однак, у цьому Порядку, як і у Цивільному кодексі України, також не передбачено вимоги про обов`язкову присутність (участь) представника при видачі довіреності, якою таку особу уповноважують розпоряджатися визначеним майном. Крім того, вказаним Порядком, як спеціальним актом, який регулює порядок видачі та нотаріального посвідчення довіреностей, не передбачено вимоги та процедури повідомлення особи, яку уповноважують на вчинення тих чи інших дій, про видачу такої довіреності. Відтак, чинне законодавство не передбачає участі представника (довіреної особи) при видачі довіреності, якою його уповноважують розпоряджатися тим чи іншим майном. Обов`язковою є лише участь довірителя, як особи яка видає довіреність, оскільки він своїм підписом завіряє таку довіреність. Також, у разі коли особа, яку уповноважують довіреністю розпоряджатися майном, не була присутня при видачі такого документа, чинним законодавством не передбачено обов`язку повідомлення її про видачу та існування такої довіреності. Згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином. На довіреність як правочин поширюються загальні вимоги закону щодо правочинів. Згідно роз`яснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таких правочин може бути визнати судом недійним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу фіктивності у сторін (сторони) правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін (сторони) не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони (або сторона в односторонньому правочині), вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У відповідності до ч.4 ст. 12, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідач не подала. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі

Outcome: approved