Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач у березні 2015 року звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до відповідачів про звернення стягнення та виселення. Посилався на те, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Е/V082741, згідно якого Банк видав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 липня 2018 року. В забезпечення виконання вказаного зобов'язання між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 17 липня 2008 року був укладений договір іпотеки №Е/V082741, згідно якого останній надав в іпотеку нерухоме майно квартиру №13 загальною площею 128,70 кв.м., яка розташована по вул.Салтикова-Щедріна, 18 в м.Чернівці. Разом з тим, [PERSON] порушила умови кредитного договору №Е/V082741 від 15.07.2008 року, не проводила щомісячні платежі для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого у неї станом на 26 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 43\~716,17 доларів США. Уточнивши позовні вимоги, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №E/V082741 від 15.07.2008 року в розмірі 43 716.17 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру №13, яка знаходиться в м.Чернівці по вул.Салтикова-Щедріна, 18, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №E/V082741 від 15.07.2008 р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також виселити відповідачів з вказаного нерухомого майна, без надання їм іншого житла та стягнути з них понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та підтвердила вказані у ньому обставини. Просила задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] під час розгляду справи заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях. Крім того, на її думку, є всі підстави для застосування ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомили. Справа слухалась також у відсутність представника третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Під час прийняття рішення, просив врахувати інтереси дітей до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Е/V082741 (а.с.13-15). Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, відповідачка [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 40\~000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 10 липня 2018 року. Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Про те, що відповідачці [PERSON] дійсно було надано кредитні кошти, свідчить її підпис у заяві про видачу готівки від 17 липня 2008 року (а.с.19). 05 листопада 2008 року між Банком та відповідачкою [PERSON] було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої викладені в новій редакції деякі пункти до кредитної угоди №Е/V082741 від 15 липня 2008 року (а.с.16-18). З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 15 липня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки №Е/V082741 (а.с.21-23). Відповідно до п.7 вказаного договору предметом іпотеки є квартира №13, загальною площею 128,70 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., яка складається з трьох житлових кімнат, що розташована в м.Чернівці по вул.Салтикова-Щедріна Миколи, 18, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 17810325 (а.с.21-23). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 01 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] \~Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами існували договірні зобовязання, які банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачці [PERSON] у користування кредитні кошти. У свою чергу, [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконала, у визначений в договорі строк кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочив виконання взятих на себе зобовязань, що призвело до утворення заборгованості по сплаті кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 26 лютого 2015 року становить 43\~716, 17 доларів США, з яких 19239,94 доларів США сума заборгованості за кредитом; 12889,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 9\~496,82 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 8,33 доларів США штраф (фіксована частина); 2\~081,33 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.5-6). Згідно п.п.16.8.2. Договору іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем обовязків за цим договором іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, а в разі невиконання дострокового виконання зобовязань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород. А в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернути стягнення на майно незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань за кредитним договором у випадку якщо, порушення Іпотекодавцем якого-небудь із зобовязань, передбачених умовами кредитного договору (п.п.16.8.3. Договору). На виконання умов договору, Банком було направлено позичальнику та майновому поручителю вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. У разі не виконання вказаної вимоги, згідно вимог ст.40 ЗУ «Про іпотеку» добровільно звільнити предмет іпотеки квартиру 13, яка знаходиться по вул.Салтикова Щедріна, 18 в м.Чернівці. Також позивачем було повідомлено відповідачів про те, що у випадку невиконання вимоги про добровільне звільнення вищезазначеного житлового будинку, що є предметом іпотеки, ПАТ КБ «Приватбанк» змушений буде звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення осіб які там проживають (а.с.9-10). Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ч.1 ст.530 ЦК України)). Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст.1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Однак, як було встановлено судом, позичальник [PERSON] на вказану вимогу жодним чином не відреагувала, заборгованість за кредитним договором не погасила, у звязку із цим Банк був змушений звернутися до суду із відповідним позовом. Так, ч.3 ст.1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.3 вказаного Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Положеннями ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності. Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст.11 Закону). Відповідно до положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. Вимоги ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Разом з тим, як було встановлено судом, на момент укладення договору іпотеки, у спірній квартирі був зареєстрований тільки відповідач [PERSON] Вказана обставина підтверджується довідкою ОСББ «Салтикова Щедріна, 18» від 23 червня 2008 року (а.с.120). За таких обставин, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] з приводу того, що на момент укладення договору іпотеки були порушенні права неповнолітніх дітей її довірителя. У звязку із викладеними вище обставинами з посиланням на докази, суд вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Також підлягає задоволенню і позовна вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення відповідачів зі спірного нерухомого майна квартири №13, яка знаходиться в будинку №18 по вул.С.Щедріна в м.Чернівці. Так, ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ч. 3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Крім того, як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканця добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Виходячи із аналізу наведеного, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як було раніше встановлено судом, позивачем на адресу відповідачів направлялись попередження про необхідність усунути порушення зобовязання та вони попереджались про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с.9-10, 55-56). 7 червня 2014 року набув чинності [PERSON] про мораторій, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. [PERSON] про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Також з цього приводу Верховним судом України неодноразово висловлено правові позиції, зокрема у постанові від 09 вересня 2015 року у справі №6-483цс15, постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1644цс15. Як вбачається з матеріалів справи іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом. Позивач є кредитною установою та кредит отримано позичальником в іноземній валюті. Судом встановлено, що іпотечне майно - квартира [ADDRESS], є місцем постійного проживання майнового поручителя [PERSON], який є громадянином України. Загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв. м. На спростування того, що квартира [ADDRESS] є єдиним майном відповідача [PERSON], представником позивача було надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого субєкта від 24.11.2015 року. Із вказаної довідки вбачається, що на праві спільної сумісної власності відповідачці [PERSON] належить квартира №22, яка знаходиться в будинку №2Г по вул.Бойко І. в смт.Глибока Чернівецької області. Однак, на погляд суду, вказана довідка не може бути належним доказом спростування вказаних вище обставин, оскільки вона стосується майна позичальника [PERSON], а не майнового поручителя [PERSON], які є відмінними між собою. При цьому, матеріали справи не містять та представником позивача не надано суду належних доказів про те, що у власності майнового поручителя є інше нерухоме житлове майно. Таким чином, за наявності загальних правових підстав для звернення стягнення на майно та виселення, суд вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки не слід звертати до виконання, протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили з 07.06.2014 року. Крім того, як розяснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У звязку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у звязку із зверненням до суду з даним позовом. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved