Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS], а відповідач є власником [ADDRESS] вказаного будинку, яка розташована навпроти його квартири та між ними знаходиться коридор, що перебуває у спільній сумісній власності співвласників вказаного багатоквартирного будинку та є коридором загального користування. Разом з тим, відповідачка самовільно без його згоди встановила у коридорі загального користування перегородку, чим зменшила площу загального коридору й відповідно перешкоджає йому вільно пересуватися коридору, виходити з квартири, заносити речі тощо, а також внаслідок улаштування даної перегородки було зменшено ширину шляхів евакуації даного будинку та сходової клітини, що є порушенням чинних будівельних та житлових норм. Посилаючись на вказане та уточнивши в ході розгляду справи заявлені позовні вимоги, подавши заяву про залишення позову в частині вимог про знесення самовільно влаштованого у коридорі загального користування санвузлу, просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю, а саме коридором загального користування шляхом зобов'язання відповідача знести за власний рахунок перегородку, вхідні двері в перегородці, які розташовані на першому поверсі, між [ADDRESS] та [ADDRESS] та привести приміщення коридору у попередній стан, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати за проведення судової експертизи. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні її змісту та просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому, зокрема в частині зобов'язання відповідача знести за власний рахунок перегородку, вхідні двері в перегородці, які розташовані на першому поверсі, між [ADDRESS] та [ADDRESS] та привести приміщення коридору у попередній стан. При цьому, позивач суду пояснив, що спірна перегородка влаштована відповідачем у коридорі загального користування, який є спільною сумісною власністю усіх мешканців будинку без отримання у нього як співвласника відповідної згоди. Крім того дана перегородка влаштована з порушенням будівельних та протипожежних правил, а також без отримання відповідного дозволу компетентних органів. Також зазначив, що влаштована перегородка значно зменшила площу коридор загального користування й відповідно на даний час він становить 0,90 м. та такі розміри коридору не дозволяють йому вільно входити до своєї квартири, заносити та виносити речі, які він змушений заносити до квартири через вікно, що чинить йому значні перешкоди у користуванні коридором загального користування. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та пояснили, що знесення вказаної перегородки є технічно неможливим, оскільки призведе до пошкодження цілісності її квартири, а також може вплинути й на цілісність будинку в цілому. Крім того під час зведення перегородки позивач не заперечував проти її встановлення і навіть сам приймав участь в її будівництві. Просили в задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідачем в ході розгляду справи подано заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності й відповідно при встановленні судом обґрунтованості заявлених позовних вимог, відповідач та її представник просили в задоволенні позову відмовити через пропуск строків позовної давність. В обґрунтування наявності підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позовної давності зазначили, що позивачу ще у 2006-2007 роках було відомо про влаштування спірної перегородки й відповідно з того часу і до звернення до суду з позовом у 2014 році він будь-яких заперечень щодо її існування не висловлював, й відповідно такі його дії свідчать про те, що влаштована перегородка не чинила йому будь-яких перешкод, у тому числі й в частині користування загальним коридором тощо. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] в судовому засіданні щодо вчиненого нею висновку судової будівельно-технічної експертизи роз'яснила, що при проведенні експертизи проводила візуальне обстеження квартири відповідача та коридору загального користування й відповідно нею встановлено, що знесення перегородки , яка є предметом спору, неможливо, оскільки воно приведе до знищення приміщення 2-1 та 2-5 у квартирі відповідачки й відповідно до пошкодження цілісності квартири [ADDRESS], а також до порушення комунікацій, які належать до квартири. Допитаний в ході розгляду справи судовий експерт [PERSON], щодо вчиненого нею висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи роз'яснила, що дійсно в коридорі загального користування будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] самовільно влаштовано перегородку, у наслідок чого було зменшено ширину шляхів евакуації першого поверху даного будинку і сходової клітини, що є порушенням вимог нормативних документів з питань пожежної безпеки в Україні. Таке самочинне встановлення перегородки для відокремленого входу [ADDRESS] в коридорі загального користування площею 2,10 кв.м в житловому будинку [ADDRESS] впливає на можливість вільного заходу до [ADDRESS], занесенню речей в квартиру і фактично порушує права і інтереси власників [ADDRESS]. Також зазначила, що знесення самочинно збудованої мешканцями квартири [ADDRESS] ненесучої цегляної перегородки товщиною 0,12 м. в коридорі спільного користування площею 2,10 кв.м. можливо за умов розробленого погодженого проекту по демонтажу перегородки з відповідним виконавським будівельним рівнем та виготовленням технологічної карти демонтажу перегородки з урахуванням влаштованих теплих полів в коридорі загального користування. Крім того, будучи допитаним в ході розгляду справи спеціаліст [PERSON], суду пояснив що влаштована відповідачкою перегородка виходячи з її товщини відповідно до будівельних норм та стандартів становить у зв'язку із тривалістю часу її влаштування становить стіну, а не перегородку. Не зважаючи на те, що дана стіна (перегородка) хоча і не є несучою, однак внаслідок її тривалого існування, дана стіна перетворилася в конструктивний елемент будинку, який враховуючи його аварійність стримує його від руйнування при можливості коливань. Також вказав на те, що будинок по [ADDRESS] у м. Чернівці є аварійним та демонтаж стіни (перегородка) враховуючи її конструктивні властивості може призвести до негативного впливу на будинок в цілому, а також становите й негативний вплив на квартиру позивачки, оскільки у спірному коридорі позивачем влаштовано санвузол й відповідно вхід до нього буде із загального коридору. Також демонтаж перегородки призведе й до пошкодження та демонтажу системи підігріву підлоги, яка є загальною в усій квартирі. Крім того, вважає, що влаштована перегородка не чинить будь-яких перешкод відповідачу й відповідно її демонтаж є недоцільним. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, роз'яснення експертів та спеціаліста, дослідивши письмові докази по справі та інвентарну справу, вважає що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Так, згідно із положеннями ст.ст. 3,4,10,11,60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а/с 4), а відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, відповідачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а/с 29). Крім того, з дослідженої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] убачається, що будинок є двоповерховий та багатоквартирний, а квартири сторін розташовані на першому поверсі даного будинку, одна навпроти другої. Таким чином коридор, який розташований між квартирами сторін є об'єктом спільної сумісної власності власників квартир даного будинку й відповідно до вимог ст. 369 ЦК України співвласники даного майна володіють, користуються та розпоряджаються ним за спільною згодою, якщо між ними не встановлено домовленостей, що також підтверджується й листом виконавчого комітету ЧМР від 15 вересня 2011 року (а.с. 6). Також судом встановлено, що відповідачкою в коридорі загального користування площею 2,10 кв.м улаштовано перегородку для відокремленого входу в її квартиру. При цьому, розміри загального коридору до перепланування становили 3,05 м. х 1,20 м. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] вказував на те, що влаштування відповідачем в коридорі загального користування перегородки є самочинним й відповідно порушує його права як співвласника коридору на вільне володіння та користування належною йому на праві власністю квартирою та коридором, оскілки внаслідок влаштування відповідачкою самочинної перегородки в коридорі загального користування, який є власністю усіх мешканців будинку відбулося зменшення площі коридору й відповідно він позбавлений можливості вільно та без перешкод заходити до своєї квартири, вносити та виносити громіські речі, які змушений зокрема заносити до квартири через вікно з вулиці. Крім того, зменшення площі коридору загального користування призвело до зменшення ширини шляхів евакуації з будинку та сходової клітини, що є порушенням вимог нормативно-правових актів з питань пожежної безпеки. Також ураховуючи те, що в коридорі загального користування розташована ливньова каналізація, й відповідно при наявності значних опадів, вони не будуть потрапляти до неї, це може призвести до затоплення будинку, а тому просив зобов'язати відповідачку за власний рахунок усунути йому перешкоди в користування коридором загального користування шляхом демонтажу перегородки та приведення коридору в попередній стан. Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами, передбаченими ст. ст. 319, 328, 386, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Крім того, відповідно до 33. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача Також слід зазначити, що положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. При цьому, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], [INFO] року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників ), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Крім того, за змістом ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Як вбачається зі змісту рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі №4-рп/2004 (Справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. При цьому, як вже було встановлено судом та убачається з матеріалі інвентаризаційної справи на будинок №49 по вул. Барбюса в м. Чернівці, квартири сторін розташовані на першому поверсі вказаного будинку навпроти одного та між ними знаходить коридор загального користування й відповідно, суд ураховуючи положення вищенаведених законів та роз'яснень Конституційного Суду України, приходить до висновку, що позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності разом з іншими власниками квартир у багатоквартирному будинку належить коридор загального користування, розташований на першому поверсі вказаного будинку та підтвердження права власності сторін на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] здійснено самовільне переобладнання квартири [ADDRESS], а саме: обладнано приміщення коридору 2-1 площею 2,1 кв.м. на площі коридору загального користування й відповідно даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема листами Управління з питань наглядово-профілактичної діяльності та дізнання УМНС України в Чернівецькій області, Чернівецької міської СЕС, довідкою ЖРЕП-12 та протоколом про адміністративне правопорушення від 30 червня 2011 року (а.с. 7-10), а також рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.07.2014 року, частково скасованим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22.10.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], виконавчого комітету Чернівецької міської ради, реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, третя особи ЧКОБТІ, виконавчий комітет Першотравневої районної ради в м. Чернівці, ЧКМБТІ про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним,скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації (а/с 69-74) й відповідно даний факт згідно положень ст. 61 ЦПК України є таким, що не підлягає доказуванню. До того ж, даним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.07.2014 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22.10.2014 року, не зважаючи на погодження компетентними органами виконаного [PERSON] перепланування та заміну правовстановлюючих документів на квартиру у зв'язку із виконаним переплануванням, п. 1.6 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25.10.2011 року №671/18 про зміну відповідачці правовстановлюючих документів на свідоцтво про право власності у зв'язку з виконаними переплануваннями, визнано незаконним, а також скасовано свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в частині самовільно зайнятого коридору спільного користування площею 2, 10 кв.м. Таким чином, на час розгляду даної справи, у відповідача відсутні відповідні правовстановлюючі документи на підтвердження права власності на виконані неї перепланування квартири з обладнанням на площі коридору загального користування додаткового приміщення до своєї квартири, а саме суміщеного санвузла. Крім того, відповідно до 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку. Частиною 1 ст. 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку ( квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадиться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів. При цьому, умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень визначено Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими Наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, відповідно до яким переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів та лоджій власниками квартир, наймачами й орендарями може проводитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку. Зокрема, відповідно до п.п. 1.4.1., 1.4.4. вказаних вище Правил, переобладнання і перепланування жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої [PERSON] народних депутатів відповідно до законодавства. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Пунктом 1.4.5 цих Правил встановлено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності. Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що власник квартири має право робити зміни в квартирі, а також у нежилих у житлових будинках приміщеннях, тобто перепланування та переобладнання за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав, обмеження інтересів власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічні, пожежні вимоги і правила експлуатації будинку. При цьому, здійснення відповідних змін (переобладнань) проводиться при наявності проектів та з дозволу виконкому відповідної місцевої ради депутатів, а також за згодою інших громадян, які проживають у будинку. При цьому, нормативними правовими актами також визначено і переобладнання, які не належать до самочинного будівництва і, відповідно, не потребують дозволу на їх проведення. Крім того, згідно з п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 10 липня 2001 р. за N 582/5773, не є самочинним будівництвом, зокрема: для квартир багатоквартирних житлових будинків, гуртожитків: перепланування, пов'язані зі збільшенням житлової або підсобної площі за рахунок демонтажу перегородок без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок за рахунок площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування чи закриття дверних (віконних) прорізів у внутрішніх некапітальних стінах; демонтування або влаштування шаф, антресолей, комор; перестановка інженерного та сантехнічного обладнання в межах призначених приміщень; засклення балконів та лоджій, крім будинків, що занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України; тощо. Отже, для переобладнання, перепланування, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику достатньо попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і в разі отримання відмови оскаржити її до суду. При цьому, згідно вимог ст. 100 ЖК України, виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди). Крім того, відповідно до положень пункту 1.4.6. Правил, якщо власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок провести це приміщення до попереднього стану. Згідно ст. 189 ЖК України особи, винні у порушенні правил користування приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування, сходових клітин, ліфтів, під'їздів, прибудинкової території несуть кримінальну, адміністративну та іншу відповідальність згідно чинного законодавства України. Статтею 190 ЖК України визначено, що громадяни, які заподіяли шкоду жилим приміщенням, інженерному обладнанню, зобов'язані відшкодувати заподіяну шкоду (привести у попередній стан). Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про те, що дозволу на проведення будівельних робіт відповідачу на влаштування спірної перегородки у коридорі загального користування не надавалось, а також відповідачем її було споруджено без отримання згоди позивача як співвласника й відповідно доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано, а рішення органу місцевого самоврядування, якими фактично було узаконено здійснене відповідачем перепланування своєї квартири із збільшенням площі за рахунок улаштування у коридорі загального користування, площею 2,10 кв.м., перегородки визнані недійсними та скасовані, тому здійснене [PERSON] перепланування квартири за рахунок частини коридору загального користування є самочинним, оскільки здійснено без затвердженої в установленому порядку проектно-дозвільної документації з огляду на те, що переобладнання або перепланування законодавством передбачене лише після отримання дозволу на такі роботи, незалежно від того, чи буде воно здійснюватись з порушенням капітальних несучих стін, конструкцій або без них, а також без отримання згоди відповідача як співвласника. За таких обставин, судом достовірно встановлено, що [PERSON] як власник квартири, у порушення вимог ст. ст. 319, 383 ЦК України, при реконструкції своєї квартири без отримання згоди позивача [PERSON] як співвласника приміщень загального користування будинку та власника сусідньої квартири самовільно зайняла частину коридору загального користування площею 2,10 кв.м., що відповідно до ст. 382 ЦК України є спільною сумісною власністю всіх мешканців будинку. При цьому, судом також встановлено, що влаштована відповідачем у коридорі загального користування перегородка порушує права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому на праві спільної сумісної власності коридором загального користування та квартирою з огляду на наступне. Так, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 758 від 28 жовтня 2015 року за рахунок сходової клітини поз. ІІ обладнано коридор поз. 2-1 площею 2,10 кв.м, поз. 2-5 обладнано під суміщений санвузол площею 3,70 кв.м, а кухню поз. 2-1 площею 12,60 розділено на кухню поз. 2-2 площею 7,80 кв.м і поз. 2-3 площею 6,40 кв.м приміщення їдальні. Загальний коридор з сходовою клітиною площею 12,40 кв.м. є спільною сумісною власністю квартир №№1,2,3,4,5,6, які знаходяться в житловому будинку [ADDRESS]. При вході в коридор загального користування на першому поверсі [ADDRESS] були встановлені дерев'яні глухі двері з заскленою фрамугою. Розміри загального коридору до перепланування становили 3,05 м. х 1,20 м. На день обстеження встановлено, що з вхідних дверей в спільному коридорі будинку на першому поверсі залишилося одне глухе полотно дверей шириною 0,60 м. Залишена стулка вхідних дверей в коридорі перекриває вихід з [ADDRESS]. Таким чином, висновком експертизи встановлено, що з влаштуванням самовільно встановленої перегородки мешканцями [ADDRESS] в загальному коридорі для відокремленого входу в квартиру, зменшено ширину шляхів евакуації першого поверху даного будинку і сходової клітини, що являється порушенням вимог нормативних документів з питань пожежної безпеки в Україні. Крім того, також встановлено, що самочинне встановлення перегородки для відокремленого входу [ADDRESS] в коридорі загального користування площею 2,10 кв.м в житловому будинку [ADDRESS] впливає на можливість вільного заходу до [ADDRESS], занесенню речей в квартиру і фактично порушує права і інтереси власників [ADDRESS]. Крім того, даним висновком експертизи також встановлено, що в коридорі загального користування, самовільно зайнятого мешканцями [ADDRESS] знаходиться колодязь спільного водовідведення, що стосується лівньової каналізації та із-за перекриття лівньової каналізації з бетонного приямку до колодязя водовідведення мешканцями [ADDRESS] , дощова вода яка буде збиратися з прибудинкової території перед входом в будинок може потрапити в коридор будинку та завдати шкоди [ADDRESS] п вул. Барбюса, у м. Чернівці (а.с. 153-168). Так, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування ( 2 ст. 59 ЦПК України) При цьому, враховуючи принцип змагальності сторін у цивільному процесі, гарантований ст. 129 Конституції України, відповідач в розумінні положень ст.ст. 10,60 України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що здійснене перепланування належної їй квартири за рахунок частини коридору загального користування було здійснено з дотриманням вимог закону та з отриманням відповідних дозволів, а також не доведено й того, що улаштування в коридорі перегородки не порушує прав позивача на вільне користування належною йому на праві власності квартирою та коридором, який перебуває у спільному користуванні. Також відповідачем не надано доказів існування можливості перебудови здійсненого нею самочинного перепланування квартири із зайняттям частини коридору загального користування площею 2,10 кв.м. та перегородки відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами. За таких обставин, враховуючи вище викладені вимоги закону, відсутність згоди позивача на переобладнання квартири відповідача за рахунок частини площі коридору загального користування, суд приходить до висновку, що перепланування зроблено відповідачкою самовільно, без дотримання порядку, встановленого законом, і, з порушенням законних прав та інтересів позивача, а тому порушене право позивача на вільне користування коридором, який перебуває у спільній сумісній власності власників квартир у вказаному багатоквартирному будинку підлягає захисту. Так, згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, таким чином позивачем вірно обраний спосіб захисту своїх порушених прав. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Таким чином, враховуючи те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку здійснити перебудову самочинного перепланування квартири шляхом демонтажу спірної перегородки та звільнення коридору загального користування площею 2,10 кв.м, що підтверджується поясненнями [PERSON] та її представника, наданими в ході розгляду справи, а також не скористався відповідно до вимог ст.ст. 10, 143 ЦПК України своїм право на призначення у справі судово-будівельної експертизи з метою доведення факту технічної можливості здійснення перебудови. При цьому, як убачається зі змісту висновку судової будівельно-технічної експертизи №403 від 22.06.2015 року, знесення перегородки, що є предметом спору без пошкодження цілісності квартири, яка належить на праві приватної власності [PERSON] без порушення комунікацій, які належні до квартири [PERSON], неможливо (а/с 98-101). Разом з тим, висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 758 встановлено, що знесення самочинно збудованої мешканцями квартири [ADDRESS] не несучої цегляної перегородки товщиною 0,12 м. в коридорі спільного користування площею 2,10 кв.м. можливо за умов розробленого погодженого проекту по демонтажу перегородки з відповідним виконавським будівельним рівнем та виготовленням технологічної карти демонтажу перегородки з урахуванням влаштованих теплих полів в коридорі загального користування. Крім того, даним висновком експертизи вказано, що для повернення загального коридору в попередній стан згідно інвентарної справи до переобладнання [ADDRESS] необхідно виконати спеціально розроблений та погоджений проект по демонтажу перегородки з відповідним виконавським будівельним рівнем та виготовленням технологічної карти демонтажу перегородки з урахуванням влаштованих теплих полів в коридорі загального користування. При знесенні влаштованої ненесучої перегородки в коридорі загального користування, вхід в суміщений санвузол необхідно влаштувати з приміщення 2-2. Роботи, які необхідно виконати по знесенню перегородки: зняти вхідні двері в [ADDRESS]; демонтувати перегородку товщиною 0,12 м довжиною 1,37 м;демонтувати двері в санвузол; закласти перегородку після демонтування дверей в санвузол; зняти керамічну підлогу в коридорі площею 2,10 кв.м; в арці між коридором площею 2,10 кв.м і приміщенням 2-2 встановити вхідні двері в [ADDRESS]. Більш детальний перелік робіт по знесенню влаштованої ненесучої перегородки в коридорі загального користування мешканцями [ADDRESS] має бути передбачено в спеціально розробленому та погодженому проекті по демонтажу перегородки. Згідно звіту про результати технічного обстеження приміщень і конструкцій квартири [ADDRESS] проведеного в якості додаткової судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування питання щодо можливих негативних технічних наслідків від знесення спірної перегородки у коридорі [ADDRESS] на її технічний стан і цілісність всього будинку від 22 лютого 2016 року № 7104-ОБ «спірна перегородка», яка утворила коридор площею 2,10 кв.м, фактично являється не перегородкою, а цегляною стіною товщиною 250 мм. Знесення перегородки (а фактично стіни) у коридорі площею 2,10 кв.м, що належить до квартири [ADDRESS] негативно вплине на технічний стан квартири [PERSON] та таке знесення погіршить цілісність будинку [ADDRESS] в цілому. Знесення небезпечне з погляду на те, що конструкція, яка формує коридор [ADDRESS], не є перегородкою, а є стіною, яка має значну жорсткість, влаштована давно і вже включилася в конструктивну схему роботи будинку і несе відповідні навантаження і функції в умовах стану будинку, який давно потребує капітального ремонту через наявні в його головних конструкціях - стінах і перекриттях - критичних дефектів. Знесення «спірної перегородки» також приведе до оголення теплої підлоги в коридорі, яка є єдиною для всієї квартири відповідача, і яку теж треба буде демонтувати. А бетонна основа підлоги виконує важливу роль розпірки для міцності конструкцій будинку. Виконати ці роботи безболісно і без негативних наслідків для стану інших конструкцій в таких умовах технічно неможливе. Таким чином втручання в конструкції квартири новими перебудовами і демонтажами, навіть не руйнівними методами, знову приведе до погіршення умов їх експлуатації, що неприпустимо, непотрібно, бо може поставити питання щодо існування самого будинку, як такого, або (в кращому випадку) виникне необхідність проведення значних трудомістких і вартісних робіт по відновленню експлуатаційного ресурсу всього будинку або його частини. Також у даному звіті вказано про те, що реконструкція [ADDRESS] фактично не порушила нічиїх прав і законних інтересів та не чинить іншим мешканцям будинку перешкод у користуванні їх спільною сумісною власністю будинку, бо не утворює для цього ніяких додаткових перешкод. Домагання відновлення права користування коридором біля входу в квартиру і санвузла відповідача шляхом знесення перегородки (стіни) - формальне, бо «спірна перегородка» не погіршила і не змінила попередні умови користування загальним коридором, а тільки оформила вхідний вузол до санвузла, який був фактично поза межами квартири, і самої [ADDRESS] Здійснена реконструкція [ADDRESS] покращила експлуатаційний ресурс і споживчі властивості цієї квартири і дозволила більш раціонально, як зараз, використовувати площу цієї малогабаритної квартири фактично без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку. Разом тим, оцінюючи наявні у справі висновки експертиз та звіт технічного дослідження в частині можливості демонтажу спірної перегородки, суд приходить до наступного. Так, Конституційний суд України в своєму рішенні № 14-рп/2011 від 09 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" зазначив, що правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності. Таким чином, позивач має рівні права з відповідачем на користування загальним коридором, а тому наявність перегородки, яку облаштовано відповідачем порушує права [PERSON] на здійснення правомочностей власника у праві спільної сумісної власності. Крім того, суд приймає до уваги й те, що частина коридору загального користування, яку використала відповідач з метою переобладнання її квартири не виділена їй у натурі та перебуває у співвласності з іншими власниками квартир в багатоквартирному будинку та відповідно не належить особисто їй на праві приватної власності як частина квартири [ADDRESS], а тому не може вважатись частиною квартири відповідача, при цьому влаштування перегородки у коридорі відбулось з порушенням норм чинного законодавства, без погодження таких дій з позивачем, що в результаті призвело до порушення його прав, які підлягають відновленню, а тому самочинно влаштована перегородка підлягає знесенню навіть у разі якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня. При цьому, наданий звіт про результати технічного обстеження приміщень і конструкцій квартири [ADDRESS] проведеного в якості додаткової судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування питання щодо можливих негативних технічних наслідків від знесення спірної перегородки у коридорі [ADDRESS] на її технічний стан і цілісність всього будинку від 22 лютого 2016 року № 7104-ОБ, суд як належний та допустимий доказ в частині висновку про те, що демонтування перегородки може негативно вплинути на квартиру відповідача та будинок в цілому, до уваги не приймає, оскільки він проведений спеціалістом, який не отримав кваліфікацію відповідного судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому Законом. Крім того, встановлені у звіті відомості спростовуються у повному обсязі висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 758, в якому містяться усі необхідні відомості та дані, які є предметом доказування в даній справі, а також поясненнями допитаного в суді експерта, яка зокрема суду пояснила, що спірна перегородка не є несучою стіною та її демонтаж можливий. Єдиною умовою подальшого демонтажу є розроблення спеціального проекту по вчиненню певних будівельних дій. Також при вирішенні спору, суд не приймає до уваги і висновок судової будівельно-технічної експертизи №403 від 22.06.2015 року, згідно якого знесення перегородки, що є предметом спору без пошкодження цілісності квартири, яка належить на праві приватної власності [PERSON] без порушення комунікацій, які належні до квартири [PERSON], неможливо, оскільки відповідачка вчиняючи дії щодо самовільного зайняття частини коридору загального користування, який є спільною сумісною власністю мешканців будинку, діяла у спосіб, не визначений законом, з порушенням прав інших осіб й відповідно вчиняючи усі дії по облаштуванню в коридорі частини квартири та прокладення опалення, яке в подальшому має бути демонтовано, діяла на власний ризик. За таких обставин, суд враховуючи обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, характер спірних правовідносин, приходить до висновку про необхідність зобов'язання відповідача усунути позивачу перешкоди в користуванні коридором, який перебуває у спільній сумісній власності власників квартир в багатоквартирному будинку. Щодо доводів відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Зокрема, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Так, звертаючись до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, [PERSON] вказувала на те, що позивачу про існування перегородки було відомо ще з 2006-2007 роках, однак з того часу він до неї будь-яких претензій не ставив та з вимогами про поновлення порушеного його права не звертався, а тому звернувшись до суду у 2014 році з вимогами про усунення перешкод шляхом демонтування перегородки, тобто через 7 років, він пропустив строк звернення до суду із такими вимогами й відповідно до позову мають бути застосовані наслідки пропуску позовної давності та в задоволенні позову відмовлено. Разом з тим, відповідно до 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Тому, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позовної давності. Крім того, згідно ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких зокрема належить витрати пов'язані з проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, висновок повторної судової будівельно-технічної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 758 проводився на підставі ухвали суду та за клопотанням позивача й відповідно до квитанції [PERSON] за проведення експертизи сплачено 2627 грн., а тому витрати понесені позивачем за проведення вказаної експертизи відносяться до судових й відповідно на користь позивача з відповідачки підлягають стягненню витрати по оплаті експертизи та судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved