Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] через свого представника за договором про надання правової допомоги від 07.09.2016 /ас. 8-10/ адвоката Сітайло Юлію Анатоліївну звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинку номер [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що означений будинок належить йому на праві приватної власності, у якому 01 серпня 2012 року було зареєстровано відповідачів, котрі фактично з моменту реєстрації за означеною адресою не проживають, участі в утриманні будинку та сплаті за комунальні послуги не приймають, чим чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні майном на власний розсуд. Сторони на судове засідання не прибули, згідно поданих заяв просили справу розглянути за їх відсутності, при цьому представник позивача підтримала позовну заяву, відповідачі не заперечують проти задоволення позову у повному обсязі/ас.24-25/. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Великобобрицької сільської ради 13.09.2012, зареєстровано в реєстрі за № 37606665, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями під номером один в селищі Кам'яне Краснопільського району Сумської області /копія ас.7/. Відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], значаться зареєстрованими в будинку під номером [ADDRESS], але за означеною адресою ніколи не проживали і не проживають /ас.4/. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею383 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ та статтею150 Житлового кодексу України /далі ЖК України/, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, встановлені факти суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі частини першої статті 61 ЦПК України, тому визнання відповідачами пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що відповідачі, обравши собі інше місце проживання, добровільно залишили спірний будинок і не проживають у ньому понад один рік, житловою площею у ньому не цікавляться, участі в утриманні не приймають, і доказів на спростування цих обставин відповідачами взагалі не надано, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved