Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] \~ звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] \~ про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В подальшому, 20 листопада 2019 року позивачем [PERSON] позовні вимоги були збільшенні, відповідно до яких вона звернулась до відповідачів [PERSON] , ЖБК «Орджонікідзевський - 170» із вимогами про розірвання шлюбу,\~ визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності. В обґрунтування уточненого позову зазначала, що вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1984 року. За час перебування у шлюбі їм на сім`ю з чотирьох осіб, на ім`я [PERSON] було видано ордер № 000072, серія КО від 29.03.1991 року на зайняття кооперативної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та складалася з трьох житлових кімнат. З 2010 року вона з відповідачем не підтримують шлюбних відносин та кожен з них живе окремо. Враховуючи викладене, позивач просила розірвати шлюб із відповідачем [PERSON] , визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , визначити долю відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] \~ у розмірі 1/2 частки. 12 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із зустрічним позовом\~ до [PERSON] , Маріупольської міської ради про поділ сумісного майна подружжя та визнання права власності. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019\~ року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , ЖБК «Орджонікідзевський -170» про розірвання шлюбу та про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, роз`єднанні у самостійні провадження. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 лютого 2020 року за клопотанням представника позивача [PERSON] замінено первісного відповідача ЖБК «Орджонікідзевський-170» на належного відповідача - Маріупольську міську раду. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 березня 2020 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Маріупольської міської ради про поділ сумісного майна подружжя та визнання права власності об`єднана в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , Маріупольської міської ради\~ про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності. В судовому\~ засіданні позивач [PERSON] та її представник, яка діє на підставі договору та ордеру, [PERSON] позовні вимоги за основним позовом підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні позовній заяві. Зустрічний позов [PERSON] позивачка [PERSON] визнала у повному обсязі, посилаючись на те, що з боку відповідача їй були сплачені грошові кошти за 1/2 частину квартири, про що надала суду розписку. Також зазначала, що має житло, тому не заперечує проти того, щоб за відповідачем було визнано право власності на спірну квартиру в цілому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за основаним позовом визнав у повному обсязі\~ та не заперечував проти його задоволення. Свої позовні вимоги\~ підтримав з підстав викладених\~ у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради, який діє на підставі довіреності, [PERSON] у судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, вирішення спору залишив на розсуд суду.\~ Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що основний та зустрічний\~ позови підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1984 року. З ордеру на житлове приміщення серії КО № [NUMBER] від 29 березня 1991 року вбачається, що [PERSON] та членам його родини: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 06 березня 1991року № 84/3, було надано право на вселення до квартири [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] , квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 43,0 кв.м,\~ загальною площею 62,5 кв.м. З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об??єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 03.10.2019 року\~ відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотек та обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п.п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Як вбачається з довідки від 21 квітня 1993 року, виданої головою правління ЖБК «Орджонікідзевський-170», [PERSON] із родиною в кількості чотирьох чоловік вселений у квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення № 000072, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 29 березня 1991 року на підставі рішення виконавчого комітету від 06 березня 1991 року № 84/3. Вартість квартири [ADDRESS] \~ сплачена у повному обсязі. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради №50842117 від 28 січня 2020 року [PERSON] \~ було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Відмова зумовлена тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Проте суд не вбачає підстав піддавати сумніву достовірність даних, що містяться у дослідженій вище довідці, лише з причини відсутності доказів щодо правонаступництва ЖБК «Орджонікідзевський-170». Будь-яких доказів на спростування тієї обставини, що [PERSON] , будучи членом ЖБК «Орджонікідзевський-170», повністю сплатив вартість квартири [ADDRESS] , суду не надано. Враховуючи наведені норми та зважаючи, теперішній час відмовлено у реєстрації права власності в органах реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно, суд вважає необхідним захистити права сторін та визнати право власності на вказану\~ квартиру. Відповідно до звіту про оцінку вартості квартири, загальною прощею 62,5 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість даної квартири без ПДВ становить 315 500 гривень. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, тому у відповідності до чинного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу 1/2 частку квартири, а право власності на іншу 1/2 частку квартири - залишити за відповідачем. Враховуючи, сплату позивачем (за зустрічним позовом) [PERSON] відповідачу [PERSON] \~ грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме у квартирі [ADDRESS] , що підтверджено сторонами у судовому засіданні та письмовими доказами, суд вважає можливим задовольнити вимоги [PERSON] про припинення права часткової сумісної власності відповідачки [PERSON] у 1/2\~ частці вказаної квартири та визнати право власності на зазначену квартиру за [PERSON] в цілому. При зверненні до суду із уточненою позовною заявою позивачкою [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 3155 гривень.\~ Кошти в розмірі 1577,50\~ грн. є надмірно сплаченими позивачем, тому\~ підлягають поверненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 7 ЗУ «Про судовий збір».\~

Outcome: approved