Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 22 вересня 2016 року [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 14300,00 грн, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов'язався повернути у термін до 22 грудня 2016 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, [PERSON] у повному обсязі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 22 вересня 2016 року. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов'язання щодо повернення позики, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 22 вересня 2016 року у сумі 14361,94 грн, у тому числі основний борг у сумі 11678,10 грн, втрати від інфляції у сумі 2079,14 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 604,70 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, а позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 22 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 14300,00 грн (а. с. 18). На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 14300,00 грн (а. с. 18). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 22 вересня 2016 року позичальник зобов'язався повернути позику у термін до 22 грудня 2016 року, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов'язання, своєчасно не повернувши її у повному обсязі. 10 травня 2018 року [PERSON] сплачено у рахунок погашення боргу грошові кошти у сумі 2621,90 грн. Отже, відповідач зобов'язаний повернути за договором позики грошові кошти у сумі 11678,10 грн (14300,00 грн - 2621,90 грн = 11678,10 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Втрати позивача від інфляції становлять 2582,90 грн ((14300,00 грн х 1,186 - індекс інфляції за період з 23 грудня 2016 року до 09 травня 2018 року) + (11678,10 грн х 0,993 - індекс інфляції за період з 10 травня 2018 року до 13 вересня 2018 року) = 2585,94 грн). Зважаючи на те, що [PERSON] заявлено до стягнення втрати від інфляції у сумі 2079,14 грн, згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 23 грудня 2016 року до 13 вересня 2018 року. Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов'язання за договором позики від 22 вересня 2016 року становить 713,07 грн ((14300,00 доларів США х 3% х 503 дні (з 23 грудня 2016 року до 09 травня 2018 року) / 365 днів) + (11678,10 грн х 3% х 127 днів (10 травня 2018 року до 13 вересня 2018 року) / 365 днів) = 713,07 грн). [PERSON] заявлено до стягнення три проценти річних від простроченої суми у розмірі 604,70 грн, а отже, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхість задовольнити позовні вимоги [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 22 вересня 2016 року у сумі 14361,94 грн, у тому числі основний борг у сумі 11678,10 грн, втрати від інфляції у сумі 2079,14 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 604,70 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved