Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Свої вимоги до суду позивач мотивувала тим, що вона відповідно до наказу № 29 - К від 03.09.2013 року прийнята на роботу до ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаду бухгалтера І категорії. Наказом № 8-К від 26.01.2015 року позивача було звільнено із займаної посади за ст. 38 КЗпП України. Відповідачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні позивача через відсутність грошових коштів. Враховуючи наведені обставини, позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Барський комбікормовий завод» 6237,92 грн. заборгованості по заробітній платі, 6188,02 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 19651,32 грн. середньомісячного заробітку за весь час затримки по день звернення до суду з позовом, а загалом 32077,26 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] зменшила позовні вимоги. Просила суд стягнути з ТОВ «Барський комбікормовий завод» 6237,92 грн. заборгованості по заробітній платі; 94,76 грн. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати та 19651,32 грн. середньомісячного заробітку за весь час затримки по день звернення до суду з позовом, а загалом 25984 грн. Представник відповідача ТОВ «Барський комбікормовий завод» [PERSON] зменшений позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення. Суду пояснив, що відповідачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні позивача через відсутність грошових коштів. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, врахувавши правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу № 29 - К від 03.09.2013 року [PERSON] прийнята на роботу до ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаду бухгалтера І категорії. Наказом № 8-К від 26.01.2015 року позивача було звільнено із займаної посади за ст. 38 КЗпП України. З огляду на копії належним чином завірених документів з відповідними розрахунками належних позивачеві при звільненні виплат, суд приходить до висновку, що сторонами по справі не заперечується той факт, що на день звільнення позивача дійсно була наявна заборгованість по заробітній платі, яка залишається не виплаченою на день розгляду справи у суді, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню в ході розгляду цієї справи. З довідки ТОВ «Барський комбікормовий завод» № 138 від 27.07.2015 року борг відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі становить 6237,92 грн. за період з червня 2014 року по липень 2014 року та вересень 2014 року. Відповідно до довідки ТОВ «Барський комбікормовий завод» про доходи [PERSON] середньоденна заробітна плата позивача складала 116,28 грн. Кількість робочих днів з дня звільнення позивача до дня звернення до суду склала 169. Тому, середньомісячний заробіток за весь час затримки по день звернення до суду складає 116,28 грн. х 169 днів = 19651,32 грн. (враховуючи метод обрахунку визначений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»). Компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати складає 94,76 грн. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 - 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь - яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпПУ і ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. (Рішення Конституційного Суду України № 8 - рп/2013 у справі 1 - 13/2013). Приймаючи вказане рішення суд враховує також висновки, наведені в рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року (статусу остаточного набуло 04.10.2010 року) у справі «Меньшакова проти України» в якому наведено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Враховуючи те, що позивача на підставі закону при подачі позову звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у визначеному законом розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: approved