Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВУСО» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 5178513-02-21-01 від 12.04.2018 року, було застраховано транспортний засіб автомобіль Nissan, д.р.н. [NUMBER] . 02.09.2018 року у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням [PERSON] та автомобіля Renault д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] .. У відповідності до постанови Київського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року по справі № 640/16867/18 [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст..124 КупАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Згідно умов договору страхування одним із страхових випадків, визначається полдія, у разі якої внаслідок ДТП було завдано шкоду автомобілю страхувальника. Підставою для визначення розміру збитку є рахунок станції технічного обслуговування, рекомендованої страховиком. Відповідно до рахунку СТО вартість відновлювального ремонту складає 19980,00 грн.. Згідно умов договору ПрАТ «СК «ВУСО» сплатило на рахунок СТО суму страхового відшкодування в розмірі 16580,00 грн. (було вирахувано франшизу у розмірі 3400,00 грн.), що підтверджується страховим актом № 08773-02 від 12.09.2018 року та платіжним дорученням. Цивільна відповідальність винної особи на момент настання страхової події не була застрахована. На підставі викладеного Позивач просить стягнути з Відповідачки шкоду в розмірі 16580,00 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн.. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка по справі в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, відзив на позовну заяву не надала, будь-яких пояснень та заперечень до суду не направила. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Судом встановлено, що, між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 5178513-02-21-01 від 12.04.2018 року, було застраховано транспортний засіб автомобіль Nissan, д.р.н. [NUMBER] . 02.09.2018 року у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням [PERSON] та автомобіля Renault д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] .. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року по справі № 640/16867/18 [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст..124 КупАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Згідно умов договору страхування одним із страхових випадків, визначається подія, у разі якої внаслідок ДТП було завдано шкоду автомобілю страхувальника. Підставою для визначення розміру збитку є рахунок станції технічного обслуговування, рекомендованої страховиком. Відповідно до рахунку СТО вартість відновлювального ремонту складає 19980,00 грн.. Згідно умов договору ПрАТ «СК «ВУСО» сплатило на рахунок СТО суму страхового відшкодування в розмірі 16580,00 грн. (було вирахувано франшизу у розмірі 3400,00 грн.), що підтверджується страховим актом № 08773-02 від 12.09.2018 року та платіжним дорученням. Цивільна відповідальність винної особи на момент настання страхової події не була застрахована Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно ст. 4 Закону України «Про страхування», страхування транспортного засобу належить до майнового страхування. Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України , до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ч.1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст..993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, з урахуванням того, що ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило повну суму відновлювального ремонту в загальному розмірі 16580,00 грн., тож у позивача виникло законне і обґрунтоване право вимоги до відповідача, як особи відповідальної за завдані збитки. Тобто, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10635 від 26.04.2019 року. Згідно п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 762,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved