Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, який мотивовано тим, що 01.10.2014 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено трудовий договір, згідно з яким позивача було прийнято на роботу на посаду начальника відділення банку № 85 із щомісячною заробітною платою в розмірі 9770,00 грн. За умовами вказаного договору працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 48850,00 грн. Даний трудовий договір набув чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку. У листопаді 2014 року позивачу було виплачено щомісячну заробітну плату, але додаткову заробітну плату, обумовлену в трудовому договорі, йому виплачено не було. Відповідно до наказу № 59-п від 18.02.2015 року позивача було звільнено з посади з 19.02.2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), про що в трудовій книжці зроблений відповідний запис. Враховуючи те, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не провело з позивачем остаточний розрахунок при звільненні та не виплатило йому передбачену трудовим договором додаткову заробітну, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача додаткову заробітну плату в розмірі 48850,00 грн., а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.02.2015 року по 20.12.2015 року в сумі 97700,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях, які приєднані до матеріалів справи. Додатково зазначила, що відповідно до п. 6.10 трудового договору від 01.10.2014 року цей договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу, однак жодного наказу на підставі цього трудового договору не видавалося, а позивач виконував свою роботу на підставі трудового договору, оформленого наказами № 118-п від 27.03.2014 року (про прийняття на роботу) та № 406-п від 20.08.2014 року (про переведення). Окрім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». 02.11.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надіслала позивачу повідомлення про нікчемність вищевказаного трудового договору 01.10.2014 року. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Наказу № 118-п від 27.03.2014 року [PERSON] з 27.03.2014 року прийнятий на роботу до відповідача на посаду заступника начальника відділення № 85 з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (а.с. 50). Наказом № 406-п від 20.08.2014 року позивача було переведено за його згодою з 20.08.2014 року на посаду начальника відділення № 85 з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (а.с. 52). Аналогічні відомості про прийняття позивача на роботу на посаду заступника начальника відділення № 85 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та наступного його переведення на посаду начальника зазначеного відділення містяться у трудовій книжці позивача (а.с. 6). 01.10.2014 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено трудовий договір, згідно з яким позивача було прийнято на роботу на посаду начальника відділення банку № 85 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (а.с. 3). Відповідно до п. 4.1. даного трудового договору працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 9770,00 грн. Водночас пунктом 4.2. вказаного трудового договору передбачено, що працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 48850,00 грн. За замістом п. 6.1. даного договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку. 19.02.2015 року позивача було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом № 59-п від 18.02.2015 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с. 6). Як вбачається з довідки про середню заробітну плату (дохід) № 20/1/1-2387 від 24.02.2015 року за період з серпня 2014 року по січень 2015 року, виданої позивачу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», у листопаді 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 9805,32 грн., тобто додаткова заробітна плата, передбачена пунктом 4.2. вищевказаного трудового договору, в розмірі 48850,00 грн. не була нарахована і відповідно не виплачувалась (а.с. 5). Крім того, вона не виплачена позивачеві і до часу розгляду цієї справи, що також не заперечується представником відповідача, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню в ході розгляду цієї справи в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з наступного: основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Як пояснив позивач у судовому засіданні, укладення вказаного договору було обумовлено особливими умовами праці осіб в особливий період, оскільки у банку на той час були значні фінансові проблеми. Згідно з ч. 1 ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Так, відповідно до п.п. «б» п. 2.4. Положення про оплату праці працівників ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», яке є додатком до колективного договору ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», визначено структуру додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат, до складу якої входить: індивідуальні надбавки до основної заробітної плати; персональні надбавки до основної заробітної плати (за інтенсивність праці, збільшення планового навантаження, високі досягнення в праці, професіоналізм, особливі заслуги, трудові досягнення та інше); доплати за суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягів робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника; доплати за роботу в нічний час; доплати за роботу в вечірній час; доплати за ненормований робочий день для водіїв легкових автомобілів; надбавки за класність водіям автотранспортних засобів; доплати за науковий ступінь (у разі якщо діяльність співробітника за профілем співпадає з існуючим ступенем); інші доплати та надбавки, передбачені колективним договором та цим Положенням (а.с. 54-57). Згідно з п. 2.15 даного Положення для кожного працівника банку можуть установлюватися як одна, так і декілька видів додаткових заробітних плат. Відповідно до витягів із штатного розпису ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» позивачу за посадою начальника відділення встановлено оклад в розмірі 6839 грн. та індивідуальна надбавка в розмірі 2931 грн., а разом 9770 грн. (а.с. 58-60). Зазначений розмір заробітної плати позивача в повній мірі відповідає розміру заробітної плати, встановленому у п. 4.1. трудового договору від 01.10.2014 року. В той же час, сам факт незазначення у штатному розписі додаткової заробітної плати в розмірі 48850,00 грн., яка мала бути нарахована і виплачена позивачу у листопаді 2014 року відповідно до п. 4.2. трудового договору, не може слугувати підставою для її невиплати, оскільки відповідно до ст. 21 КЗпП власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язаний виплачувати працівникові заробітну плату, передбачену законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Окрім того, після підписання вказаного договору позивача було фактично допущено до виконання ним своїх посадових обовязків. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Твердження представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що 02.11.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надіслала позивачу повідомлення про нікчемність вищевказаного трудового договору від 01.10.2014 року, суд вважає безпідставним, оскільки, по-перше, спірні правовідносини між сторонами виникли у день звільнення позивача з роботи, а саме 19.02.2015 року, тобто задовго до прийняття рішення уповноваженою особою Фонду про нікчемність даного трудового договору, по-друге, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено можливості визнавати нікчемними саме трудових договорів, оскільки трудовий договір, з огляду на його особливості, не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України. Здійснення розрахунків з працівником відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14, розяснив судам порядок здійснення відповідних розрахунків при задоволенні судом позову про стягнення середнього заробітку. У відповідності до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів у грудні 2014 року складала 23 дні, а в січні 2015 року - 20 днів. Відповідно до довідки № 18/3-51954 від 09.12.2015 року, виданої ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», за період з 01.12.2014 року по 31.01.2015 року [PERSON] нараховано заробітну плату в розмірі 19695,90 грн. (а.с. 134). Виходячи з вищевикладеного, середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 458 грн. (19695,90 грн. / 43 дні = 458 грн.) Середньомісячне число робочих днів позивача складає 21,5 день (43 дні / 2 = 21,5). З огляду на заявлену позивачем вимогу про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2015 року по 20.12.2015 року (тобто за 10 місяців), згідно розрахунків суду на його користь підлягає стягненню 98470 грн. (458 грн. х 10 х 21,5 = 98470 грн.). Разом з тим, суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 97700 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні), що заявлені позивачем. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Враховуючи те, що позивача на підставі закону при подачі позову звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у визначеному законом розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: approved