Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У березні 2018 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 15.05.2014 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у виді житлового будинку №19-а по вул.Садовій в м.Маріуполі, який належав матері на підставі свідоцтва про право власності від 04.08.1995 року, зареєстрованого за № 2-3479, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.1995 року, зареєстрованого за № 2-3480. Спадкодавцем за життя було складено заповіт, відповідно до якого усе майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, що вона буде мати на день смерті заповіла позивачці. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] було відмовлено, з тих підстав, що нею не надано правовстановлюючого документа про право власності спадкодавця на 1/2 частину заповідального майна. Отримати дублікат правовстановлюючого документу позивачка не має можливості, оскільки даний документ знаходиться на зберіганні в Донецькому обласному державному нотаріальному архіві, який розташований на тимчасово окупованій території. На підставі викладеного, просить визнати за нею право власності на житловий будинок № 19-а, розташований по вул.Садовій в м. Маріуполі Донецької області, з усіма надвірними побудовами та спорудами. Позивачка надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що житловий будинок №19-а по вул.Садовій в м.Маріуполі належав матері позивачки [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.08.1995 року, зареєстрованого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою за № 2-3479, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.1995 року, зареєстрованого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою за № 2-3480. Які зареєстровані у Маріупольському БТІ 22.08.1995 року за № 209. 15.05.2014 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №774990, виданим Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №656. 06.09.1994 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО №323232, виданого 07.09.1994 року Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя, актовий запис №1125. Згідно зі ст. 1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя який його пережив. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON], на яку було складено [PERSON] 02.06.2011 року заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-1284, а також син [PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1217 ЦК України одним із видів спадкування є його здійснення за заповітом. Заповітом згідно із статтею 1233 ЦК України є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З матеріалів спадкової справи, вбачається, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є позивачка, яка своєчасно та належним чином звернулась до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Згідно пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно постанови державного нотаріуса Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 грудня 2017 року № 3509/02-31, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 15 травня 2014 року [PERSON] на будинок №19-а по вул. Садовій в м.Маріуполі. Причиною такої відмови нотаріуса була недостатність представлених правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом 1/2 домоволодіння від 04.08.1995 року, дублікат якого можливо було отримати із Донецького обласного архіву, але доступ до якого на даний час обмежено у звязку із тим, що місто Донецьк є тимчасово окупованою територією та отримати дублікат не має можливості. За відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів їй було запропоновано звернутися до суду. Тобто позивачка, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом, зверталася до нотаріальної контори в установленому законом порядку для оформлення спадкових прав після смерті [PERSON], але з огляду на відсутність доступу до нотаріального архіву, забезпечення якого покладено на державу, обєктивно позбавлена можливості зробити це в досудовому порядку, у звязку із цим спадкові права позивачки підлягають захисту в судовому порядку. Надаючи оцінку правовідносинам щодо переходу майнових прав на спадкове майно суд виходить із наступного. Встановлено, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] На підставі свідоцтва про право власності від 04.08.1995 року, зареєстрованого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою за № 2-3479, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.1995 року, зареєстрованого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою за № 2-3480, [PERSON] належав будинок № 19а по вул. Садовій в м.Маріуполі. Дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом 1/2 частки будинку переданий на зберігання до Донецького обласного нотаріального архіву. Отримати дублікат цього документу в Донецькому обласному державному нотаріальному архіві неможливо, оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких на теперішній час відсутній, через проведення антитерористичної операції в м.Донецьк та тимчасову окупацію вказаного міста. Окрім того, відповідно до листа Центру поштового звязку № 5 Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 07.03.2016 року на даний час в м.Донецьк проводиться антитерористична операція та не приймаються поштові відправлення у цей населений пункт, що позбавляє можливості, в тому числі і суд, витребувати будь-які докази із Донецького обласного нотаріального архіву. Попри це, суд вважає доведеними іншими письмовими доказами факт належності спадкодавцю спірного домоволодіння по вулиці Садовій, 19а, а єдиним спадкоємцем щодо майна померлої [PERSON] за заповітом є позивачка, яка у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте має обєктивні перешкоди для оформлення своїх спадкових прав в досудовому порядку. Водночас суд зауважує, що на державу в цілому та її державні органи покладається обовязок забезпечити збереження документів, які передані органами нотаріату та державними органами влади на зберігання та від яких залежить виникнення і реалізація майнових прав спадкоємців. Незабезпечення належного зберігання нотаріальних документів в державних архівах і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та як наслідок обмеження громадянам доступу до державних архівних установ не має нівелювати або обмежувати майнові права позивача на їх підтвердження документами, які залишились в архівосховищах в м.Донецьк. Відповідно ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Із урахуванням всіх обставин, суд вважає вимоги позивача законними та можливим їх задовольнити, визнавши за позивачкою право власності на спірний житловий будинок після [PERSON] у порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved