Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що 20 квітня 1999 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS], що належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державною нотаріальною конторою 05.11.1997 року за реєстр. № 2- 3910. Вказаний житловий будинок, загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м. однокімнатний, розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м., на якій знаходяться надвірні споруди сарай «Б», погріб «В». При цьому сторони домовлялись про всі істотні умови договору купівлі-продажу № 000181, який був оформлений в Ізюмській філії Харківської товарної біржі, за зазначений житловий будинок [PERSON] було сплачено [PERSON] 1500,00грн. Однак при укладанні договору купівлі-продажу не була дотримана форма договору. Дійсна вартість вказаного житлового будинку згідно довідки КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 08.06.2017 року складає 149555,00 грн. Правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідач звільнила будинок, передала ключі. Позивач після укладення договору купівлі-продажу через кілька місяців зареєструвався в ньому та постійно мешкає, постійно користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. На час укладення договору в квітні 1999 року сторони не знали, що правочин у відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Ізюм Харківської області по [ADDRESS] від 20 квітня 1999 року за № 000181, укладений на Ізюмській філії Харківської товарної біржі між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 20 квітня 1999 року між [PERSON] (продавцем), та [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі-продажу належного відповідачу цілий житловий будинок [ADDRESS], який зареєстрований в Ізюмському філіалі Харківської товарної біржі відповідно до біржового контракту № 265 від 19 квітня 1999 року. (а.с.7). Однак в тексті договору купівлі-продажу № 000181 м. Ізюм зазначено, що покупцем є «[PERSON]». 26 серпня 1999 року Ізюмським міжрайонним бюро технічної інвентаризації Харківської області було видано реєстраційне посвідчення, в якому зазначено, що ціле домоволодіння № [ADDRESS] зареєстровано за «[PERSON]» . (а.с.8). Однак, договір купівлі-продажу не було посвідчено нотаріально. Відповідно до вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За приписами ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року,що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, у зв'язку з тим, що спірний договір укладений у 1999 році, то на правовідносини, які склались у сторін, поширюється дія норм Цивільного кодексу УРСР 1963 року. За змістом ст. ст. 128, 153 Цивільного кодексу УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 Цивільного кодексу УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 224, 227 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.), а у відповідності зі ст. 153 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно зі ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору(стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Реєстрація Бюро технічної інвентаризації м. Ізюм за [PERSON] права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на квітень 1999 року не суперечила чинному законодавству. Частина 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також положення статті 227«Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та ст. 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов'язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, положення ст. 227 Цивільного кодексу УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР, чинного на час укладення оспорюваних угод, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Між тим, за змістом ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року, в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних правочинів, членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Водночас, виходячи з положень ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов'язковою. Оскільки учасники угоди купівлі-продажу від 20.04.1999 року, укладеній на Ізюмському філіалі Харківської товарної біржі, членами біржі або брокерами не були, тому ця угода не може бути визнана біржовою операцією у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року. Судом встановлено, що спір між сторонами з приводу дійсності договору купівлі-продажу будинку № [ADDRESS] Харківської області, укладеного 20 квітня 1999 року в Ізюмському філіалі Харківської товарної біржі відсутній, про що свідчить визнання в судовому засіданні відповідачем позовних вимог позивача у повному обсязі. Статтею 392Цивільного кодексу України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, судом встановлено, що спірний Договір у відповідності з вимогами ч. 2ст. 227 Цивільного кодексу УРСР зареєстрований БТІ, у передбаченому законом порядку. Крім того, як убачається з угоди купівлі-продажу будинку [ADDRESS] укладеної між сторонами, та яка була зареєстрована в Ізюмському філіалі Харківської товарної біржі від 20 квітня 1999 року, сторони уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачем за 1500,00 грн., які отримані були Продавцем від Покупця. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає, що відсутні законні підстави для визнання спірного договору дійсним. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачу було запропоновано посвідчити спірний договір купівлі-продажу нотаріально, однак вона дійсно ухиляється (відмовляється) від його нотаріального посвідчення, а також того, що така можливість позивачем втрачена та у зв'язку з чим. За таких обставин є всі підстави вважати, що насправді відповідач не ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а сторони по справі намагаються за допомогою судового рішення уникнути нотаріального посвідчення договору та, відповідно, сплати податків та обов'язкових платежів до бюджету. При цьому з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами наявний спір і права позивача порушені відповідачем, тому договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний судом дійсним. Отже, встановивши дані обставини та враховуючи, що право власності позивача на даний час не порушено відповідачем, постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії суду не надано, тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання у судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу будинку № [ADDRESS] Харківської області, а тому позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати На підставі викладеного,

Outcome: approved