Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, в котрому зазначено, що 9 березня 1977 року нею та її чоловіком було придбано ? частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по вул. І. Сірка, 31 (в минулому вул. Щербакова, 21) в м. Яготин Київської області. Власником згідно договору купівлі-продажу належної нам частини житлового будинку є її чоловік - [PERSON]. Співвласником іншої ? частини вищевказаного житлового будинку є відповідач по справі [PERSON]. 29 березня 1973 року відповідачем було подано заяву до виконавчого комітету міської Ради народних депутатів про знесення належної йому частини житлового будинку, на підставі якого було ухвало відповідне рішення. Проте, 1 серпня 1983 року виконавчий комітет міської Ради народних депутатів скасував вищевказане рішення, оскільки під час зносу буде пошкоджено належну їм ? частину будинку та ухвалив нове рішення про оформлення [PERSON] передачі ? частини належної йому частини будинку її чоловіку - [PERSON]. В свою чергу відповідачеві було виділено частину земельної ділянки для будівництва нового житлового будинку із складу належної їм земельної ділянки. Фактична передача ? частини житлового будинку, яка належала відповідачу по справі відбулася у вересні 1983 року, тобто ? частина вищевказаного будинку була передана в користування та володіння їх сімї. Саме з вересня 1983 року вона та її чоловік обєднали дві частини будинку, що розташовані по вул. І.Сірка, 31 в м. Яготин Київської області, в єдине ціле. Проте їй не було відомо, що передача ? частини вищевказаного будинку було передано лише формально та не оформлено згідно чинного законодавства нотаріально. 8 листопада 2009 року помер її чоловік [PERSON]. Відповідно до ст. 1261 ЦК України вона спадкоємицею першої черги за законом після смерті чоловіка. В передбачений ст.1270 ЦК України термін вона звернулась до Яготинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі за №23672194 від 14.05.2010 року. Під час перегляду нотаріусом документів на спадкове майно померлого зясувалося, що у власності її чоловіка перебуває лише ? частина житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по вул. І. Сірка, 31 в м. Яготин Київської області та в свою чергу [PERSON] не було здійснено передачу права власності її чоловікові [PERSON] При її зверненні до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку, що розташований по вул. І. Сірка, 31 в м. Яготин Київської області, яка перебуває у користуванні її родини понад 10 років, останній запевняє її в тому, що він ніякого відношення до ? частини будинку, що нібито йому належала, не має, та в свою чергу виконав в 1983 році рішення виконавчого комітету міської Ради народних депутатів та передав спірну частину будинку, що розташована по вул. І. Сірка, 31 в м. Яготин, її чоловіку - [PERSON] Таким чином, вона та її чоловік [PERSON], починаючи з 1983 року і по даний час, тобто понад 10 років, з дозволу відповідача, вселилися, відкрито володіли та проживали разом зі своєю сімєю, а на даний час вона після смерті свого чоловіка продовжує відкрито володіти, проживати та користуватись усім житловим будинком № 31, що розташований по вулиці І.Сірка в м. Яготин Київської області. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вона та її покійний чоловік відкрито та добросовісно володіли та на даний час вона продовжує володіти всім житловим будинком, що розташований по вулиці І. Сірка, 31 в м. Яготин Київської області. Дана обставина була очевидна для відповідача, який мав можливість це бачити, та вона і її покійний чоловік не перешкоджали стороннім особам отримати будь-яку інформацію про їхнє володіння ним, крім того, вона та її покійний чоловік володіли ? частиною житлового будинку, як своїм особистим, оскільки при вселенні до ? частини будинку, ними було проведено обєднання двох частин будинку в одне ціле, проведений капітальний ремонт за власний рахунок, обєднана система опалювання та електрифікації. Крім того вона за власний рахунок здійснювала оплату комунальних послуг всього будинку, обробляла земельну ділянку, яка розташована по вул. І.Сірка, 31 в м. Яготин та облікується за всім житловим будинком. Відповідач в свою чергу не перешкоджав ні її покійному чоловікові, ні їй у користуванні вищевказаною ? частиною житлового будинку, більше того на даний не цікавиться ? його частиною та не ставився до нього як до свого особистого майна та не претендує на нього. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння нею та її покійним чоловіком ? частини будинку, (з 1983 року по даний час) не предявляв до неї та її покійного чоловіка позову про його повернення, вона була впевнена в тому, що на займану нею ? частину будинку він не претендує, та обставини, у звязку з якими виникло її право та право її покійного чоловіка на володіння, не давали їй сумніву щодо правомірності набуття нею та її покійним чоловіком права власності на ? частину житлового будинку. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно, оскільки власник ? частини будинку понад десять років погодився з його втратою, у неї є всі підстави вважати, що ? частина будинку, розташованого в м.Яготин Київської області по вул. І.Сірка, 31, повинен бути визнаний за нею - фактичним добросовісним володільцем. [PERSON] у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано субєктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в розясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «[PERSON] аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна.» Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року. Просила визнати за нею право власності на ? частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані по вул. І. Сірка, 31 в м. Яготин Київської області, за набувальною давністю. В судове засідання позивачка не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою, в котрій просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що відповідач позов визнав, та визнання позову не суперечить закону, та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. Враховуючи, що в силу ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

Outcome: approved