Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

У вересні 2016 р. позивач звернулася до суду з позовом, який уточнила в січні 2017 року (а.с.145-146 т.1). В обґрунтування позову вказує на те, що у листопаді 2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] У період шлюбу у них народилося двоє синів [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вони усі проживали в квартирі відповідача в м. Маріуполі. За рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 червня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Під час розгляду справи судом було встановлено і не заперечувалося сторонами, що після припинення шлюбних відносин діти залишилися проживати з матірю, спору з цього приводу у них не було. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2013 року з відповідача на її користь на утримання дітей були стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку відповідача. Вона з дітьми після розірвання шлюбу переїхала проживати до своїх батьків в смт. Сартана Донецької області. За місцем проживання вона зарекомендувала себе позитивно, що підтверджується характеристиками. Вона самостійно займалася вихованням дітей, піклувалася про їх здоровя, фізичний та розумовий розвиток. Допомогу у вихованні і утриманні дітей надавали її батьки, які також позитивно характеризуються за місцем проживання. Старший син [PERSON] навчався у школі з поглиненим вивченням новогрецької мови, відвідував музичну школу. [PERSON] відвідував дошкільний навчальний заклад №166 в смт Сартана, його фізичний і психічний розвиток відповідав його віку. Батько дітей [PERSON] зовсім не піклувався про дітей, не відвідував їх, присуджені за рішенням суду аліменти виплачував у мінімальному розмірі, перераховуючи їх на її картковий рахунок. В той час, коли вона за умовам роботи за контрактом перебувала за кордоном, відповідач виявив бажання поспілкуватися з дітьми. Її батьки, з якими перебували на той час діти, були дуже раді його приїзду, тому не заперечували проти прогулянки дітей з батьком. Але коли прийшов час повертати дітей, відповідач подзвонив на мобільний телефон її матері [PERSON] і повідомив, що дітей не поверне. 15 серпня 2016 года, [PERSON] звернулася із заявою по поліції. Протягом кількох днів вони займались пошуком дітей самостійно, але безрезультатно: на телефонні дзвінки відповідач не відповідав, за місцем проживання в м. Маріуполі двері ніхто не відчиняв. Тому, 15.08.2016 року вони були змушені звернутися до суду з позовом про відібрання дітей, повернення їх на попереднє місце проживання, визначення місця проживання дітей. Посилаючись на ст. 161 СК України, з урахуванням інтересів малолітніх дітей, враховуючи відсутність виключних обставин, які б давали підстави зробити висновок про необхідність розлучення дітей з матірю, враховуючи принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] з матірю. В лютому 2017 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей з ним (а.с.176-179 т.1). В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що після розірвання шлюбу діти проживали разом з матір'ю в с. Сартана Донецької області в будинку її батьків. За рішенням суду з нього були стягнуті аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку, а також аліменти на утримання дружин в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку. До початку літа 2014 року він проживав в м. Маріуполь, а тому систематично 1-2 рази на тиждень, приїздив до дітей, вони ходили грати на дитячий майданчик, до пі церії, купував їм іграшки. Після переїзду до м. Бердянськ влітку 2014 року сини майже пів літа провели разом з ним в м. Бердянську. Потім він забирав дітей під час шкільних канікул. Він ходив на свята до дітей в дитячий садок та в школу. У нього склалися дуже теплі та довірчі відносини з синами. Оскільки з лютого 2015 року по квітень 2016 року він проходив військову службу у відділі прикордонної служби «Бердянськ», то він не мав можливості їздити за дітьми до с. Сартана, а тому звідки їх привозив його батько, дідусь [PERSON] та [PERSON], але це ніяк не вплинуло на кількість його зустрічей з дітьми. Вони так і продовжували проводити усі шкільні канікули, вихідні, свята разом з ним у нього вдома. На початку літа 2016 року йому стало відомо, що позивач з березня 2016 року відсутня за місцем своєї реєстрації (проживання) і взагалі в Україні, а малолітні діти у зв'язку з відсутністю їх матері за місцем проживання фактично живуть з бабусею та дідусем, а тому з червня 2016 року за їх згодою, діти стали проживати разом з ним в м. Бердянську. з 01 вересня 2016 року [PERSON] був влаштований до Бердянської загальноосвітньої школи №7, а [PERSON] до дошкільного навчального закладу N 36 м. Бердянська. До вересня 2016 року він щомісяця перераховував аліменти на рахунок позивача. Враховуючи, те що позивач залишила малолітніх дітей на виховання своїм батькам, він вважає, що в інтересах дітей, кращим буде визначити місце їх проживання разом з ним. Він має власну двокімнатну квартиру в м. Бердянську, де для дітей створені гарні житлово-побутові умови для комфортного проживання. Діти забезпечені всім необхідним для гармонійного розвитку та навчання, а також відпочинку. Діти проживають в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Він піклується про стан здоровя дітей, їх фізичний і розумовий розвиток. Також він має постійну роботу, з 21.09.2016 року по теперішній час працює у ФОП [PERSON] отримує заробітну плату в розмірі 4 000 гривень, який є достатнім для повного забезпечення його синів усім необхідним.За місцем роботи і проживання він характеризуюсь позитивно. Крім того, наголошує на тому, що за статтю діти є хлопчиками, а тому вони мають особливий, міцний емоційний зв'язок з ним та особисту прихильність до нього. У них склалися гарні взаємовідносин. Посилаючись на ст.ст. 151, 161 СК України, Конвенції ООН про права дитини, враховуючи те, що мати дітей тривалий час відсутня, їх вихованням не займається, а малолітні діти при живих батьках фактично живуть та виховуються бабусею та дідусем, що суперечить інтересам дітей, просить суд визначити місце проживання дітей з ним. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.09.2016 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей, відшкодування шкоди та визначення їх місця проживання разом з матірю. Ухвалою цього суду від 22.09.2016 року позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування шкоди і визначення місця проживання дітей з матірю залишені без розгляду. 22.09.2016 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області були задоволені позовні вимоги [PERSON], відібрано малолітніх [PERSON] і [PERSON] від батька [PERSON] і повернути їх матері [PERSON] Ухвалою цього ж суду від 21.10.2016 року заочне рішення від 22.09.2016 року було скасовано. Ухвалою суду від 14.11.2016 року справу було передано за підсудністю до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.12.2017 року справу було прийнято до провадження суддею Прінь І.П. 24.01.2017 року [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, подавши позовну заяву про визначення місця проживання дітей з нею. 09.02.2017 року відповідач [PERSON] подав суду зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком, який був прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні позивач подала заяву про відмову від позовних в частині відібрання дітей у батька, просила справу в цій частині закрити. Ухвалою суду від 23.02.2018 року провадження у справі в цій частині було закрито. Ухвалою суду від 05.09.2017 року у справі, за погодженням обох сторін, була призначена судово-психологічна експертиза (а.с.11-12 т.3), провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Сторони погодилися на проведення експертизи за умови, що така експертиза в ДНДЕКЦ УМВС України буде безкоштовно. Проте експертом було повідомлено, що такого роду експертиза є оплатною, а експертне дослідження буде тривати 5 днів. Експертом був виставлений рахунок на загальну суму 4230 грн. Судом було запропоновано сторонам здійснити оплату рахунку порівну. Позивач відмовилася від здійснення оплати, посилаючись на те, що для неї це дуже дорого, оскільки крім оплати за експертизу їй необхідно буде ще й сплатити вартість проїзду і проживання протягом 5 днів в м. Києві її і двох дітей. Відповідач також відмовився взяти на себе повну оплату експертизи. За таких підстав провадження у справі було поновлено і продовжено розгляд справи. Позивач свої позовні вимоги про визначення місця проживання дітей [PERSON] і [PERSON] з матірю підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечує. Додатково суду пояснила, що проживаючи у шлюбі з відповідачем у них народилося двоє синів. За час спільного проживання відповідач постійно застосовував до неї фізичне насилля, між ними часто виникали сварки, свідками яких були діти. Був випадок коли він її побив і вона потрапила до лікарні зі струсом головного мозку. З травня 2013 року вони припинили сімейні відносини, а у липні 2013 року їх шлюб було розірвано. З того часу вона з дітьми переїхала проживати в будинок до своїх батьків в смт. Сартана. Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку на дітей не надавав і вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей і на своє утримання, оскільки на той час перебувала у відпустці по догляду за молодшою дитиною. Аліменти на утримання дітей відповідач сплачував в мінімальному розмірі. Оскільки цих коштів було замало, вона вирішила шукати роботу. Працювала за контрактом на круїзному лайнері. На час її відсутності діти залишалися у звичному і комфортному для них середовищі, з дідусем і бабусею, які опікувалися ними. При цьому відповідач ніколи не виказував їй свого бажання забрати дітей до себе, на той час його все влаштовувало. Йому ніхто, ніколи не перешкоджав у спілкуванні з дітьми. Під час роботи на судні вона постійно підтримувала звязок з дітьми, спілкувалася з ними по Вайберу. В черговий раз, коли вона перебувала на роботі за кордоном, відповідач, у серпні 2016 року приїхав і взяв дітей до себе. Згодом, він сповістив її матір [PERSON] про те, що дітей додому не поверне, при цьому не повідомив про місце знаходження дітей. Її батьки кілька днів самостійно розшукували дітей, але за місцем проживання відповідача в м. Маріуполі, двері ніхто не відчиняв. За її дорученням, мати звернулася до поліції і до суду. Вважає,що відповідач своїми діями наніс дітям моральну і психологічну травму. Під час проживання дітей з відповідачем, він перешкоджав їй спілкуватися з дітьми. За рішенням органу опіки і піклування їй був встановлений час для спілкування з дітьми. Коли влітку вона взяла дітей до себе, вони відмовилися повертатися знову до батька. З того часу діти проживають знову з нею. Зараз вони повернулися проживати в смт. Сартана в будинок до її батьків. [PERSON] знову пішов навчатися до своє школи, [PERSON] у дитячий садок. Вона влаштувалася на роботу до ФОП [PERSON], її заробітна плата становить 4000 грн. Крім цього, вона підробляє репетитором з англійської мови, займається з дітьми, отримуючи при цьому додатковий дохід близько 6000 грн. Також вона має деякі заощадження, які отримала під час роботи на круїзному лайнері. Працювати за контрактом з виїздом за межі України більше не планує. За місцем проживання вона характеризується позитивно, що підтверджується характеристиками. Вона займається вихованням дітей, піклується про їх здоровя, фізичний та розумовий розвиток. Діти бажають проживати з нею. Тому просить визначити місце проживання дітей з нею, а не з батьком. Представник позивача позовні вимоги позивача підтримує. Посилається на положення принципу 6 Декларації прав дитини, яким визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Мати не кидала своїх дітей, а тільки реалізувала своє право на роботу і гідну заробітну плату. Діти на час її роботи проживали у звичному і комфортному для них середовищі, разом з рідними бабусею і дідусем. Вказує на те, що відповідач без згоди матері дітей, самостійно вирішив змінити місце проживання дітей. При цьому він не звертався ні до органі опіки та піклування, ні до суду з приводу вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей. Однак діти більшу частину свого життя проводили і проводять з матірю, а тому з урахуванням їх віку їх звязок з матірю є більш тісним і міцним, ніж з батьком. Діти відчувають більшу привязаність до матері і виявили бажання проживати саме з нею, а не з батьком. Мати дітей має постійне місце проживання, постійну роботу, піклується про дітей, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, а тому не має жодних підстав для того щоб діти були розлучені зі своєю матірю. Просить, з урахуванням інтересів дітей, визначити їх місце проживання з матірю [PERSON] Відповідач проти первісного позову заперечує, підтримує свої позовні вимоги. Суду додатково пояснив, що сімейні відносини з дружиною не склалися і, за ініціативою позивачки, вони розлучилися у 2013 році. Під час спільного проживання він ніколи не застосовував до позивача фізичного насильства. Спору про місце проживання дітей у них не було. Оскільки діти були маленькими, тому залишилися проживати з матірю. З соціальних мереж він знав, що колишня дружина намагалася знайти роботу в Україні. У 2014 році вона поїхала за кордон. Він завжди брав дітей на канікули, на вихідні. У квітні 2016 року звільнився з військової служби. [PERSON] взяв дітей до себе. Оскільки позивач знову була відсутня, він намагався домовитися з [PERSON] щоб діти жили постійно з ним, але йому відмовили. Тому він самостійно прийняв рішення і забрав дітей до себе в м. Бердянськ, оскільки вважає, що діти мають жити зі своїми батьками. Старшого сина [PERSON] він влаштував до школи, він також займався в спортивній секції карате. Матвій ходив до дитячого садка, займався карате і відвідував школу раннього розвитку. Він має власне житло в м. Бердянську. Умови проживання дітей добрі, вони мають окрему кімнату, забезпечені усім необхідним для навчання і розвитку. Йому також допомагають у догляді за дітьми його батьки. Позивач власного житла не має, проживає у будинку батьків, який знаходиться на лінії розмежування в зоні проведення антитерористичної операції. Вважає, що є загроза життю дітей, оскільки бойовики неодноразово обстрілювали околиці смт. Сартана. Коли позивач прийшла з рейсу він не перешкоджав їй у спілкуванні з дітьми. Вона кілька разів приїжджала до дітей, вони гуляли з нею. Крім того позивач дзвонить старшому сину по телефону і вони спілкуються з нею в Вайбері. У липні 2017 року позивач забрала дітей до м. Маріуполя, де вона проживала і дітей йому назад не повернула. Стала перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми. Він звернувся до органу опіки та піклування Маріупольської міської ради з цього питання. Йому був встановлений час для спілкування з дітьми два рази на місяць у вихідний день з 10 год. до 18 год. на території м. Маріуполя. У встановлений час він приїжджає до дітей, але їх зустрічі відбуваються у присутності матері, вона не відпускає дітей з ним. Просив визначити місце проживання дітей з ним. Представник відповідача, посилаючись на ст.ст.151, 161 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини просить задовольнити зустрічні позовні вимоги відповідача і визначити місце проживання дітей з батьком. Зокрема посилалася на те, що позивач залишила дітей на піклування свої батьків, сама ж тривалий час була відсутня в країні, вихованням дітей не займалася. Діти проживали з батьком рік. [PERSON] було створено всі умови для комфортного проживання дітей, їх навчання і розвитку. Відповідач має постійну роботу і стабільну заробітну плату, позитивно характеризується, спиртними напоями не зловживає. Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність визначення місця проживання з батьком. Під час зясування думки дітей вони також виявляли бажання жити з батьком. Вважає, що вони змінили свою думки тільки тому, що мають зараз вплив з боку матері і говорять те, що вона їм наказала. Представник органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області, посилаючись на висновок органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради від 10.05.2017 року, вважає доцільним визначити місце проживання дітей з батьком. Представник органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без їх участі. Допитані в якості свідків [PERSON]В.і [PERSON] суду показали, що їх дочка [PERSON] проживала у шлюбі з відповідачем шість років. За час їх спільного проживання відповідач неодноразово застосовував до дочки фізичне насильство. Був випадок коли вона після побиття лежала в лікарні зі струсом головного мозку. Вона йому постійно пробачала. Після розірвання шлюбу дочка з дітьми переїхала до них. Вони допомагали їй матеріально. Відповідач інколи відвідував дітей, брав їх до себе на вихідні і на канікули. Дочка не могла знайти гідної роботи в смт. Сартана, їй запропонували роботу за контрактом на круїзному лайнері. В період роботи дочка завжди цікавилася дітьми, дзвонила по вайберу по кілька разів на тиждень. В період її відсутності діти завжди були з ними, вони опікувалися онуками, здійснювали за ними догляд. [PERSON] 2016 року [PERSON] подзвонив і домовився з ними, що візьме дітей на літо до себе. У серпні 2016 року він подзвонив і сказав, що дітей не поверне. На телефонні дзвінки не відповідав, на контакт не виходив, змінив своє місце проживання. Свідки [PERSON] і [PERSON] суду показали, що знають [PERSON] як гарну матір, яка завжди опікувалася своїми дітьми. Після розірвання шлюбу [PERSON] не часто навідував дітей. [PERSON] завжди її батьки. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач дуже життєрадісна, позитивна і комунікабельна особа. Зі слів [PERSON] їй відомо, що шлюб з відповідачем розпався через те, що він її бив. Вона з дітьми стала жити у своїх батьків, вона ніколи не перешкоджала батьку спілкуватися з синами. Коли [PERSON] була в рейсах, діти залишалися з дідом і бабою. Діти завжди були доглянуті і забезпечені усім необхідним. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] спиртними напоям не зловживає. Як мати завжди піклується про своїх дітей, намагається якнайкраще забезпечити їх матеріально. Коли вона працювала, то діти завжди залишалися з її батьками. [PERSON] за фахом вихователь, тому діти завжди були доглянуті і забезпечені усім. [PERSON] часто зловживав спиртними напоями. Одного разу, перебуваючи у них в гостях, він дуже напився, влаштував дебош, розбив їм стіл і телефон чоловіка. Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] з кінця липня 2016 року. Познайомилася з ним в м. Бердянську, коли він приводив своїх синів на дитячий майданчик. Кожного дня він приводив дітей кататися на роліках, велосипедах, самокаті. В нетверезому стані вона його ніколи не бачила. До дітей він відносився дуже добре, ніколи навіть голосу не підвищував на них. Діт завжди були доглянуті. Свідок [PERSON] суду показала, що познайомилася з [PERSON] у вересні 2016 року в м. Бердянську. Вони разом водять своїх дітей на карате. [PERSON] на заняття завжди приводив і забирав батько. Діти завжди охайні. Відносини у дітей з батьком дуже добрі. Свідок [PERSON], мати відповідача, суду показала, що [PERSON] ніколи не говорила про насилля з боку чоловіка. Їй відомо,що [PERSON] зловживала спиртними напоями, часто купувала собі пиво, навіть під час вагітності. Після розірвання шлюбу син постійно спілкувався з дітьми. [PERSON] забрав дітей до себе. Домовлявся з [PERSON], оскільки [PERSON] не було. Діти самі захотіли залишитися з батьком. Коли [PERSON] прийшла з рейсу, їй ніхто не перешкоджав у спілкуванні з дітьми. Коли [PERSON] хворів, батько лежав з ним в лікарні. Сергій самостійно піклується про дітей, готує їжу, пере. Інколи вона допомагає сину, забирає [PERSON] після школи, готує з ним домашнє завдання. Вислухавши пояснення учасників справ, показання свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив таке. [PERSON] і [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2007 року (а.с.14 т.1). В період спільного проживання відповідач застосовував до позивача фізичне насилля, що підтверджується випискою з історії хвороби від 09.06.2010 року (а.с.22 т.2) і карткою реєстрації в ЖРЗПЗ Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВСУ в Донецькій області заяви [PERSON] про застосування до неї фізичного насильства з боку [PERSON] (а.с.96 т.2). У липні 2013 року шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано за рішенням суду (а.с.27). В період шлюбу у них народилося двоє синів [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с.15,16 т.1). Під час розгляду справи судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що після припинення шлюбних відносин діти залишилися проживати з матірю. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з дітьми переїхала проживати до своїх батьків в смт. Сартана Донецької області. [PERSON] навчався у Маріупольські спеціалізованій школі з поглиненим вивченням новогрецької мов №8, відвідував музичну школу, займався в спеціалізованій школі олімпійського резерву по греко-римській боротьбі (а.с.28,147-152 т.1). [PERSON] відвідував дошкільний навчальний заклад №166 управління освіти Маріупольської міської ради (а.с.29 т.1). За місцем проживання [PERSON] та її батьки [PERSON] і [PERSON] характеризуються позитивно (а.с.22-26 т.1). З актів обстеження умов проживання дітей за адресою смт. Сартана, вул. Лемонтова,13 видно, що в будинку створено належні умови для проживання дітей. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2013 року з відповідача на її користь на утримання дітей були стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку відповідача. Аліменти відповідач сплачував щомісячно на картковий рахунок позивача. Зараз між сторонами існує спір про розмір заборгованості по аліментам, який знаходиться на розгляді в суді. [PERSON] з 2014 року почала працювати за контрактом на круїзному лайнері. Її робота була повязана з тривалими відрядженнями. У період її відсутності діти залишалися завжди з бабусею і дідусем. Будь-яких перешкод у спілкуванні з дітьми у батька ніколи не було. Він часто забирав дітей до себе на канікулах і у вихідні дні. [PERSON] 2016 року, під час перебування позивача у рейсі, [PERSON] взяв дітей до себе. Наприкінці серпня 2016 року повідомив [PERSON] про те, що дітей не поверне і вони будуть проживати з ним. З вересня 2016 року батько влаштував [PERSON] до загальноосвітньої школи №11 м. Бердянська, а [PERSON] до дитячого садка №36 м. Бердянська (а.с. 151,160 т.2). За час проживання дітей з батьком він постійно опікувався ними, здійснював за ними догляд, займався їх лікуванням. Як вбачається з акту обстеження умов проживання дітей за адресою [ADDRESS] для дітей створені усі необхідні умови для проживання (а.с.121 т.2). Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За приписами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини. Такі ж правові позиції викладені і в статті 171 СК України, якою визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судових засіданнях судом двічі були заслухані думки дітей щодо того з ким би вони хотіли проживати. Під час проживання дітей з батьком вони висловили своє бажання жити разом з батьком, а мама щоб приїжджала до них. Також вони бажали їздити до бабусі і дідуся. Згодом, коли діти знову стали проживати з матірю, вони висловили бажання жити тільки з мамою. Зважаючи на вік малолітніх дітей, які перебувають весь час під впливом дорослих, суд приходить до висновку, що вони не здатні на цей час висловити чітко свою думку і обґрунтувати її. Із бесіди з дітьми зясовано, що діти однаково люблять як матір, так і батька. Вони завжди відкрито йдуть з ним на контакт, охоче проводять з ними час. Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради надав суду висновок від 10.05.2017 року (а.с.161-163 т.2) про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. Висновок обґрунтований тим, що діти під час проведення 24.02.2017 року з ними бесіди виказали своє бажання проживати з татом, а також тим, що [PERSON] систематично відсутня в країні. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 10.05.2017 року, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим. Так судом встановлено, що і позивач і відповідач позитивно характеризуються в побуті, обоє працюють, обоє піклуються про дітей і обоє бажають щоб діти проживали саме з ними. При цьому кожний з них має належні побутові умови для проживання дітей. Разом з цим, судом також встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем було досягнуто згоди щодо проживання малолітніх дітей саме з матірю. У 2014 році позивач стала працювати за контрактом, з виїздами за межі України. У цей час діти завжди залишалися під опікою діда та баби з боку матері [PERSON] і [PERSON], які займалися вихованням дітей у цей період, забезпечували їх усім необхідним. Вказані особи за місцем проживання характеризуються позитивно. Відповідач, без згоди матері дітей, самостійно вирішив змінити місце проживання синів. При наявності спору щодо місця проживання дітей він не звернувся для вирішення цього питання ні до органу опіки та піклування, ні до суду. При цьому не повідомив про місце знаходження дітей особам, яким діти були передані позивачем на виховання. На вказані обставини орган опіки та піклування уваги не звернув, а лише взяв до уваги думку дітей, які виявляли на той час бажання проживати з батьком. Не наведено у висновку і обґрунтувань того, чи буде визначення місця проживання дітей з батьком, і як наслідок зміна їх місця проживання, зміни звичних умов проживання, зміна навчальних і дошкільних закладів, зміна звичайного оточення дітей, відповідати найкращим інтересам дітей. Так, в рішенні у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Здійснюючи оцінку стабільності середовища проживання дітей, суд приймає до уваги, що діти з 2013 року проживали не лише з матірю, а і зі своїми рідними бабусею і дідусем, які весь час піклувалися про дітей, матеріально їх підтримували і забезпечували усім необхідним, а тому суд приходить до висновку, що батьки позивача відігравали значну роль у житті дітей. Крім того, права баби та діда на виховання онуків визначені ст. 257 ЦК України. Відповідач також наголошував на тому, що повернення дітей на проживання в [INFO], яке знаходиться на лінії розмежування, в зоні проведення антитерористичної операції, яка триває з 2014 року, становить для дітей небезпеку, оскільки селище неодноразово піддавалося обстрілам. Вказані обставини дійсно знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Однак судом було встановлено і не заперечувалося відповідачем у прав, що під час загострення ситуації в смт. Сатана у 2014 році позивач з дітьми виїжджала з селища на проживання до Західної України. Однак на цей час випадків обстрілу селища не було. Як видно з довідки Сартанської селищної ради від 22.06.2017 року територія селища Сартана є підконтрольною Україні. Усі соціальні обєкти в селищі працюють в повному обсязі, органи місцевого самоврядування виконують свої повноваження. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При вирішенні таких справ суд має встановити чи є виняткові обставини, які б могли буди підставою для розлучення дітей зі своєю матірю. Такі правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року в справі № 6-564цс17. У даній справі судом не встановлено виняткових обставин, у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю. Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що в інтересах малолітніх дітей необхідно визначити місце їх проживання з матірю [PERSON]

Outcome: approved