Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідачів, третіх осіб Позивач [PERSON] у своєму позові зазначив, що 28 листопада 2014 року Дніпродзержинською міською радою VІ скликання на 57 сесії було прийнято рішення № 1146-57/ VІ «Про передачу громадян земельних ділянко у власність та на умовах оренди», у складі якого органом місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви [PERSON] № 4894 від 07 жовтня 2014 року було прийнято рішення про передачу останньому на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельної ділянки загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі вказаного рішення міської ради Лебеденко Р.І. здійснив державну реєстрацію права власності, свідоцтво серії [NUMBER] видане Реєстраційною службою Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. На початку 2019 року по це дізнались [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є власниками домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування. У 1936 році прадідом [PERSON] та Дніпродзержинською міською радою було укладено договір про забудову № 279, відповідно до умов якого міська рада віддала [PERSON] під забудову ділянку садибної землі в [ADDRESS] , площею 800 кв.м. Після чого прадід позивача будував будинок та зареєструвався в ньому. Після смерті [PERSON] в будинку проживала його донька [PERSON] , а після смерті останньої проживала її донька [PERSON] . Позивач та треті особи є дітьми [PERSON] , які після смерті останньої успадкували домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Окрім домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі положень ст.377 та 1225 ЦК України, ст.120 Земельного Кодексу України після прийняття спадщини перейшло право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, на якій була розміщена успадкована нерухомість. Станом на час прийняття оспорюваного рішення Дніпродзержинської міської ради від 28.11.2014 року № 1146-57/VІ та передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , у власність відповідачу [PERSON] на вказаній землі розміщувалось домоволодіння позивача та його братів, право власності на яке спадкоємцями іншим особам жодним чином не відчужувалось, а сама земля знаходилась у їх власності та користуванні. Вважає, що відповідач [PERSON] при отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою, розробленні, погодженні та затвердженні такого проекту умисно ввів в оману землевпорядну організацію, місцеве управління Держеокадастру та Кам`янської міської ради щодо стану та статусу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , через що й було прийнято протиправне рішення щодо передачі у його власність вказаної землі і порушення законних прав співвласників нерухомості. Тому вважає, що оскаржуване рішення Дніпродзержинської міської ради № 1146-57/VІ від 28.11.2014 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є протиправним, незаконним та таким, що порушує права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження належною їм земельною ділянкою за вказаною адресою та підлягає визнанню недійсним, а здійснена на його підставі державна реєстрація права власності на земельну ділянку та видане на підставі цього свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 30.12.2014 року скасуванню. Тому, просить суд визнати недійсним рішення Дніпродзержинської міської ради VI скликання № 1146-57/VI від 28.11.2014 року в частині передачі [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельної ділянки загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS] , та свідоцтво про право власності серія [NUMBER] , видане Лебеденку Роману Івановичу Реєстраційною службою Дніпродзержинського міського управління юстиції в Дніпропетровській області. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, у якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з їх незаконністю та необґрунтованістю. Позивачем не надані будь-які докази, які б підтвердили факт недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Представник відповідача Кам`янської міської ради - Московська О.Г. також надала суду відзив на позов, у якому посилається на норми ст.ст.12, 25, 40, 118, 125 ЗК України, зазначила, що на час приватизації земельної ділянки станом на 2014 рік позивач не подавала заяв до Дніпродзержинської міської ради з приводу передачі у власність земельної ділянки, його права та інтереси оскаржуваним рішенням Дніпродзержинської міської ради не порушені. На момент отримання позивачем спадщини, яке підтверджувало його право власності на весь спадковий будинок, земельна ділянка у приватній власності не знаходилась. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позивача та просив його задовольнити. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали суду відзив на позов, у якому підтримали позовні вимоги позивача та просили позовні вимоги задовольнити, а також надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та вимоги позивача підтримують. Заяви, клопотання та пояснення учасників справи 14 червня 2019 року, 13 серпня 2019 року позивачем долучені до матеріалів справи докази по справі. 24 червня 2019 року треті особи надали суду відзив на позовну заяву. 26 червня 2019 року та 20 серпня 2019 року відповідачі надали суду відзив на позовну заяву. 20 серпня 2019 року представники сторін надали суду заяви про витребування доказів по справі. 03 вересня 2019 року представником позивача надана суду відповідь на відзив. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування права власності на земельну ділянку. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з земельних правовідносин, до яких застосовуються положення Земельного Кодексу України. Судом встановлено, що 28 листопада 2014 року Дніпродзержинською міською радою було прийнято рішення № 1146-57/VІ «Про передачу громадян земельних ділянок у власність та на умовах оренди», у складі якого органом місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви [PERSON] № 4894 від 07 жовтня 2014 року було прийнято рішення про передачу останньому на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.23-31). На підставі вказаного рішення міської ради відповідач по справі [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), свідоцтво серії [NUMBER] видане Реєстраційною службою Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Про наявність вказаного рішення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є власниками домоволодіння [ADDRESS] , дізнались на початку 2019 року. В судовому засіданні встановлено, що у 1936 році прадідом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та Дніпродзержинською міською радою було укладено договір про забудову № 279, відповідно до умов якого міська рада віддала [PERSON] під забудову ділянку садибної землі в [ADDRESS] , площею 800 кв.м. (а.с. 32, 34, 35). Після чого прадід позивача будував будинок та зареєструвався в ньому, про свідчить виготовлений технічний паспорт на житловий будинок індивідуального жилого фонду та домова книга (а.с.36-40, 41-50, 51). Після смерті [PERSON] (а.с.52) в будинку проживала його донька [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.57), а після смерті останньої проживала її донька [PERSON] (а.с.53, 57). Згідно до свідоцтва про смерть, видане Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровській області від 08 грудня 2008 року, актовий запис № 1618, [PERSON] померла (а.с.62). Згідно до довідки, яка видана Директором ОКП «ДБТІ» Івашина О.В. від квітня 2019 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про право забудови від 17.11.1936 року, посвідченого народним судом 3 відділу м. Запоріжжя - Кам`янське, № 572 (а.с.64). Судом встановлено, що позивач та треті особи по справі, тобто [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] , які після смерті останньої успадкували домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом посвідчені державним нотаріусом Другої камянської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. 10 травня 2019 року. Окрім цього, позивач та треті особи по справі, тобто [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та їх мати [PERSON] значились зареєстрованими в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] (а.с.57). 10 травня 2019 року позивач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом посвідчені державним нотаріусом Другої камянської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., згідно до яких останні отримали у спадщину по ? частки домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.65-70). Станом на час прийняття оспорюваного рішення Дніпродзержинської міської ради 28.11.2014 року № 1146-57/VІ та передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , у власність відповідачу [PERSON] на вказаній землі розміщувалось домоволодіння позивача та його братів, право власності на яке спадкоємцями іншим особам жодним чином не відчужувалось, а тому земельна ділянка за вказаною адресою знаходилась у законному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] згідно до вимог ст.120 ЗК України. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] при отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою, розробленні, погодженні та затвердженні такого проекту умисно ввів в оману землевпорядну організацію, місцеве управління Держеокадастру та Кам`янської міської ради щодо стану та статусу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , через що й було прийнято оскаржуване рішення щодо передачі у його власність вказаної землі і порушення законних прав співвласників нерухомості. Тому вважає, що оскаржуване рішення Дніпродзержинської міської ради № 1146-57/VІ від 28.11.2014 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є протиправним, незаконним та таким, що порушує права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження належною їм земельною ділянкою за вказаною адресою та підлягає визнанню недійсним, а здійснена на його підставі державна реєстрація права власності на земельну ділянку та видане на підставі цього свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 30.12.2014 року підлягає скасуванню. Оцінка суду Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши представників сторін та третю особу, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Разом з тим, статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Ст.40 Земельного Кодексу України визначено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Ст.78 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Так, Дніпродзержинською міською радою під час прийняття рішення 28 листопада 2014 року за № 1146-57/VІ «Про передачу громадян земельних ділянко у власність та на умовах оренди», за результатами розгляду заяви [PERSON] № 4894 від 07 жовтня 2014 року було прийнято рішення про передачу останньому на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі норм ст.ст.12, 40, 118, 120, 125, 126, 141 Земельного Кодексу України, ст.ст.16, 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», Закону України «Про оренду землі», п.34 ч.1 ст.26, ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що надані їм у користування, прийняття спадщини, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно до вимог ст.120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ч.ч. 1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Окрім цього, ч.1 ст.118 Земельного Кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Ч.ч.6, 7 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Так, як встановлено в судовому засіданні та відповідно до вимог ч.6 ст.118 Земельного Кодексу України, під час оформлення передачі у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) останній не був власником домоволодіння [ADDRESS] , тому не мав переважного права з урахуванням положень ст.120 ЗК України, на оформлення у власність земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно власником якого є інша особа. Окрім цього, в порушення вимог ст.ст.118, 120 Земельного Кодексу України, відповідачем Дніпродзержинською міською радою не перевірено наявність нерухомого майна, яке знаходить на земельній ділянці, загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , а також наявність інших майнових прав осіб на таке майно. Таким чином, внаслідок порушення відповідачами вимог Земельного Кодексу України, яким визначений порядок передачі у власність земельної ділянки, рішення Дніпродзержинською міською радою від 28.11.2014 року в частині передачі [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельної ділянки загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) було прийнято чим порушено права власників - спадкоємців нерухомого майна, розташованого на виділеній земельній ділянці [PERSON] . Відповідно до вимог ст. ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання недійсним рішення Дніпродзержинської міської ради № 1146-57/VI від 28.11.2014 року в частині передачі [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою у власність земельної ділянки загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із скасуванням державної реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved