Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2020 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 23 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 31 742,69 грн. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, подали заяву про розгляд заяви за їх відсутності. Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, подав письмові заперечення, в яких просив в задоволенні заяви [PERSON] про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі. При цьому посилався на те, що надані [PERSON] докази на підтвердження понесених витрат подані не в повному обсязі та не підтверджують об`єктивність, співмірність наданих послуг. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення заперечувала в повному обсязі. При цьому посилалася на те, що зі змісту наданих [PERSON] документів неможливо встановити у якій саме справі за позовом [PERSON] їй надавалася правнича допомога та в якому обсязі. Документів підтверджуючих внесення змін до договору б/н від 30 серпня 2018 року позивачем не надавалось, а тому акт наданих послуг № 2 до договору про надання правової допомоги не можна вважати належним доказом щодо обсягів наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України. Реквізити, за якими було сплачено кошти не відповідають умовам договору. Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в межах розгляду питання щодо ухвалення додаткового рішення, вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Наявними в справі письмовими доказами підтверджується, що представником позивача вищенаведені вимоги закону дотримані, оскільки ним до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про стягнення витрат за професійну правничу допомогу, а докази про судові витрати ним подано до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Враховуючи викладене, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 с. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» п.131). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, представником позивача наданий Договір про надання професійної правничої допомоги б/н від 30 серпня 2018 року та додаткова угода № 2 від 12 червня 2019 року; копія акту наданих послуг № 2 від 13 березня 2020 року та договору про надання правової (правничої) допомоги; квитанції № Н151867 від 18 березня 2020 року та № 0,0,1653384836 від 18 березня 2020 року; копії квитанції № 51 від 31 березня 2020 року; копія виписки по рахунку АБ «Меніва Олексія» за 1 квітня 2020 року. З врахуванням вищезазначеного, а також того, що відповідачем, третьою особою не доведено неспівмірності понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: approved