Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, де вказує, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після припинення шлюбних відносин, а саме: з лютого 2018 року, відповідач не надає допомогу ані на утримання дитини, ані на її утримання. Позивач не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та потребує матеріальної допомоги. Тому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі ? частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та на утримання дружини аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно. 16 травня 2018 року судом з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області були отримані відомості щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання відповідача. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року позов був прийнятий до провадження суду і призначений до розгляду у підготовчому судовому засіданні в порядку загального провадження. Відповідачеві був наданий пятнадцятиденний строк зі дня отримання ухвали на подання письмового відзиву на позов. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 14 червня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14 червня 2018 року відповідач надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що не заперечує проти стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. В частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини заперечував, посилаючись на те, що він не працевлаштований, не має регулярного, постійного заробітку, перебуває на утримання батьків та не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи одночасне існування умов, перелічених у ч.1 ст.280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності й взаємозвязку, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2014 року.\~Від цього шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ВЛ №498259, виданого 20 жовтня 2017 року виконавчим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області (а.с.4-5). У судовому засіданні встановлено, що після припинення між сторонами шлюбних відносин, а саме: з лютого 2018 року, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08 липня 2016 року, підписаного Президентом України 06 червня 2017 року, було внесено зміни до Сімейного кодексу України в частині збільшення мінімального розміру аліментів. Положеннями ст.182 Сімейного Кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.п.4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання малолітньої дитини, суд, враховує матеріальний стан та стан здоров'я як дитини, так і відповідача, те, що останній не надав відомостей щодо наявності в нього інших неповнолітніх або непрацездатних утриманців, та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина\~[PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи зі дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач просила стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн. щомісячно, посилаючись на те, що вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та потребує матеріальної допомоги. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2014 року.\~Від цього шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ВЛ №498259, виданого 20 жовтня 2017 року виконавчим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області (а.с.4-5). У судовому засіданні встановлено, що після припинення між сторонами шлюбних відносин, а саме: з лютого 2018 року, відповідач матеріальної допомоги на утримання дружини не надає. Позивач не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та потребує матеріальної допомоги. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. У відповідності з вимогами ч.2 ст.84\~СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку. Згідно зі ст.80\~СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності з ч.2 ст.80\~СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно ч.4 ст.84\~СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, матеріальне становище дружини, з якою мешкає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливість надавати матеріальну допомогу дружині. Крім того, для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач (ст.ст.10,\~60 ЦПК України). Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від добровільного надання коштів на її утримання, що чоловік може їй надавати матеріальну допомогу, а за таких обставин у цій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності з вимогами\~ст.141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від оплати судового збору, судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved