Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» звернувся 18.11.2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію права власності. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що відповідачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року було неправомірно відчужено земельну ділянку, яка є предметом іпотечного договору без згоди іпотекодержателя на користь [PERSON] . Оскільки через вчинення відповідачкою [PERSON] неправомірного відчуження іпотечного майна позивач позбавлений можливості задовольнити свої вимоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, представник позивача просить скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1093793751103, кадастровий номер 5110300000:02:003:0146, площа 0,0995 га; адреса: [ADDRESS] ; номер запису про право власності 17797573 від 02.12.2016 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32706105 від 03.12.2016 року [PERSON] Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора та стягнути з відповідачів на користь АТ «УКРСИББАНК» понесені позивачем судові витрати у розмірі 10381 50 грн., а саме судовий збір за подання позову у розмірі 1921,00 грн., судовий збір за забезпечення позову у розмірі 960,50 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500, 00 грн., з кожного відповідача у рівних частках по 5190,75 грн. грн. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. За таких обставин, суд ухвалив розглянути справу в порядку заочного спрощеного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 року змінено назву на Акціонерне товариство «УКРСИББАНК») та [PERSON] , укладено договір про надання споживчого кредиту №11250986000 від 15.11.2007 року, відповідно з яким позивач надав кредит в іноземній валюті у розмірі 300000,00 дол. США, а відповідачка [PERSON] зобов`язалась щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти, пеню в терміни та порядку, що встановлені договором. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору відповідно до іпотечного договору на земельну ділянку, право власності на яку виникне в майбутньому (надалі - договір іпотеки), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , прийнято в іпотеку нерухоме майно: земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована на території смт. Затока міста Білгород-Дністровського Одеської області, ДК «Коммунстрой-1», кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0146, площею 0,100 гектара, в тому числі по угіддям 0,100 га - піски, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 15.11.2007 року за реєстровим №8471, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за номером 2494556. Одночасно з нотаріальним посвідченням договору іпотеки на вказану нерухомість було накладено заборону відчуження та внесено записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек. У 2008 році відповідачка [PERSON] отримала Державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку, зареєстрований за №01.08.506.00170, від 12.05.2008 року (серія ЯД №9522838). Вказане підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 15.02.2016 року, копія якого, міститься в матеріалах справи. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2016 року за №63386307 вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться під обтяженням - заборона на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 6037763) та іпотека (реєстраційний номер обтяження 6037150) на підставі іпотечного договору від 15.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», та під арештами, накладеними постановами Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23 жовтня 2015 року, від 04 червня 2015 року, від 16 квітня 2014 року, від 25 лютого 2013 року. В зв`язку з тим, що відповідачка [PERSON] систематично не виконувала свої кредитні зобов`язання позивач 15.07.2015 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. 17.03.2016 року по справі №522/14524/15-ц заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов задоволено та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] (поручителя) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 397423,87 дол. США та пеню у розмірі 1 348 628, 54 грн.». Рішення суду набрало законної сили 31.05.2016 року. Отримані виконавчі листи були направлені на виконання до органів ДВС. Виконання рішення триває, заборгованість по кредитному договору не погашена, іпотечний договір не припинив свою дію. Надалі, відповідачка [PERSON] у серпні 2016 року звернулася до ПАТ «УкрСиббанк» з позовом про визнання недійсним договору іпотеки та скасування арештів, мотивуючі тим, що не набула права власності на земельну ділянку на момент передачі її в іпотеку. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року по справі №522/16323/16-ц позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 15 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». Зазначено, що це рішення є підставою для: зняття із вказаної вище земельної ділянки обтяження у вигляді іпотеки (реєстраційний номер обтяження 6037150); скасування обтяження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору іпотеки 15 листопада 2007 року та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про це обтяження (реєстраційний номер обтяження 6037763); виключення з-під арештів накладених постановами Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23 жовтня 2015 року, від 04 червня 2015 року, від 16 квітня 2014 року, від 25 лютого 2013 року, нерухомого майна - земельної ділянки. 16 листопада 2016 року АКІБ «УкрСиббанк» подав заяву про перегляд заочного рішення, та ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 08.12.2016 року ця заява залишена без задоволення, апеляційна скарга АКІБ «УкрСиббанк» ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 року також залишена без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2016 року без змін. Не погодившись із вказаними рішеннями банк звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 19.06.2019 року вказані рішення скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2020 року по справі №522/16323/16-ц було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним зазначеного вище договору іпотеки та скасування арештів. Станом на теперішній час дане рішення набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, судом достеменно встановлено, що відповідачкою [PERSON] без згоди іпотекодержателя АТ «УКРСИББАНК» було вчинено дії щодо відчуження спірної земельної ділянки. Так, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 24.09.2019 року №182142752 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 5110300000:02:003:0146, площа 0,0995 га; адреса: [ADDRESS] , була відчужена та зареєстровано за новим власником [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3006, укладеного 02.12.2016 року, в той час коли заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року знаходилося у стадії перегляду, за наслідками якого 08.12.2016 прийнята ухвала про відмову. В силу положень ст.9, ст.12 Закону України «Про іпотеку» договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.12.2016 року вчинений між [PERSON] та [PERSON] без згоди «УКРСИББАНК», як іпотекодержателя, є нікчемним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Україниз міст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. гідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження №61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконаннязвернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №501/1703/16-ц (провадження №14-138цс19) вказано, що: "згідно з частиною третьою статті 9 Закону №898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону № 898-ІV)". Під час розгляду справи №522/16323/16-ц судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 15.11.2007 року та скасування арештів, а отже зазначений вище іпотечний договір наданий час є чинним і не втратив своєї дії. А отже, договір купівлі-продажу від 02.12.2016 року, є нікчемними та даний факт не потребує визнання у судовому порядку, так як недійсність цього договору купівлі-продажу прямо встановлена ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Вказані обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є встановленими та не підлягають доказуванню у вказаній справі. У частинах першій, п`ятій статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Позивач вважає, що саме внаслідок укладення нікчемного договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, АТ «УКРСИББАНК» позбавлений можливості реалізувати права іпотекодержателя за іпотечними договором від 15.11.2007 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, для відновлення прав позивача АТ «УКРСИББАНК» як іпотекодержателя, необхідним є повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли права іпотекодержателя не ставилися під сумнів і він міг вільно користуватись цими правами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша та третя статті 626 ЦК України 629 ЦК України). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 3006, посвідченого 02.12.2016 державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., порушені права позивача підлягають відновленню шляхом: скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1093793751103, кадастровий номер 5110300000:02:003:0146, площа 0,0995 га; адреса: [ADDRESS] ; номер запису про право власності 17797573 від 02.12.2016 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32706105 від 03.12.2016 року [PERSON] Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України, частини першоїстатті 4 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «УКРСИББАНК» підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 10381 50 грн., а саме судовий збір за подання позову у розмірі 1921,00 грн., судовий збір за забезпечення позову у розмірі 960,50 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500, 00 грн., з кожного відповідача у рівних частках по 5190,75 грн.

Outcome: approved