Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника звернулась до Тлумацького районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: просила виділити їй - 2/3 частини, а відповідачу 1/3 частину житлового будинку, розташованого по вул. І.Франка, 24, в с. Одаїв Тлумацького району Івано-Франківської області, визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки «Форд Транзит», 2004 року випуску, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. До початку розгляду справи по суті, представником позивачки від її імені було подано заяву про зміну позовних вимог, які він пізніше уточнив під час судового розгляду, та просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с. Одаїв, вул. Франка, 24, Тлумацького району Івано-Франківської області, припинити право приватної власності [PERSON] на зазначені обєкти, провести їх поділ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с. Одаїв, вул. Франка, 24, Тлумацького району Івано-Франківської області; припинити право приватної власності [PERSON] на автомобіль марки «Форд Транзит», 2004 року випуску, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на цей автомобіль марки, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат [PERSON] змінені та уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що сторони по справі перебували у шлюбі, під час якого подружжям було придбано житловий будинок та автомобіль, які були зареєстровані за відповідачем. Однак, на даний момент шлюб між ними розірваний за рішенням суду, місцем проживання неповнолітнього сина сторін визначено місце проживання його матері, яка здійснює його матеріальне утримання. Просив врахувати, що кредит на придбання автомобіля оформляла та виплачувала позивачка самостійно, а відповідач ні матеріальної, ні будь-якої іншої участі у виплаті кредиту не брав, самостійного заробітку не мав, у період придбання зазначеного автомобіля та виплати кредиту за нього трудової участі у набутті автомобіля не брав. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов зі зміненими та уточненими позовними вимогами визнали частково, а саме: в частині визнання житлового будинку, розташованого по вул. І.Франка, 24, в с. Одаїв Тлумацького району Івано-Франківської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права особистої приватної власності на 1/2 частину будинку. Щодо визнання за позивачкою права особистої приватної власності на автомобіль марки «Форд Транзит» в цілому заперечили, зазначили, що зазначений автомобіль також є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому він також підлягає розподілу порівну між сторонами. При цьому, оскільки позивачка не внесла на депозит суду грошові кошти, що дорівнюють половині вартості автомобіля, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] додатково пояснив, що він та позивачка в період з 2001 р. по 03.06.2013 р. проживали спільно в Італії, де він та позивачка працювали. Також у період з з 2004 р. по 2006 р. з ними в Італії проживав їх син, який в подальшому залишився проживати з матірю позивачки в Україні. За зароблені кошти подружжям було набуто у власність житловий будинок в с. Одаїв Тлумацького району, який він придбав на своє імя за згодою позивачки; автомобіль марки «Форд Транзит», на погашення кредиту за який він надавав грошові кошти та перегнав автомобіль на територію України, розмитнив та оформив його на своє імя; а також будинок в м. Яремче Івано-Франківської області, спір про поділ якого розглядається Яремчанським міським судом. Ствердив, що, перебуваючи в Італії, він заробляв від 1,3 тис.євро до 1,5 тис.євро щомісячно, проте підтвердити вказані доходи документально не має можливості. Також не може підтвердити, що автомобіль був придбаний за спільною участі подружжя: спільними коштами або спільною працею. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.08.2004 р. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18.11.2014 р. шлюб між сторонами було розірвано, неповнолітній син [PERSON], 11.05.2004 р., залишений проживати разом з матірю (а.с. 22). Згідно копії Договору купівлі-продажу від 09.01.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області, [PERSON] придбав за 22301 грн. у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с. Одаїв, вул. Франка, 24, Тлумацького району Івано-Франківської області, та розташовані на неприватизованій земельній діялнці площею 0, 2182 га (а.с. 48). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та пояснень відповідача вбачається, що за [PERSON], одноосібно, на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності (а.с. 114). З копії документів (а.с. 7-9), перекладених з італійської на українську мову, вбачається, що [PERSON] уклала з Комапанією «Фінрено» ([PERSON], Італія) контракт № [NUMBER], за яким отримала кредит в сумі 13000 євро на придбання автомобіля марки «Форд Транзит 350 М», номер/шасі: СR588NZ та зобовязалась у період з 15.06.2008 р. по 15.05.2011 р. здійснювати щомісячні платежі для повернення отриманих кредитних коштів в сумі 13000 євро та процентів в сумі 1762,88 Євро. Згідно Декларації про закінчення кредиту, виданого Комапанією «Фінрено» 19.01.2015 р., кредитний контракт [PERSON] на транспортний засіб з номерним знаком /шасі: СR588NZ є повністю погашеним. В копії технічного паспорту AV 0566998 на автомобіль марки «Форд Транзит 350 М», номер/шасі: СR588NZ (а.с. 69-70), виданого у Республіці Італія та перекладеного з італійської на українську мову, власником автомобіля зазначено [PERSON], а співвласником - [PERSON]. З відповідей ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УМВС України в Івано-Франківській області № 499, Територіального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області № 27/9/332 , Івано-Франківської митниці ДФС України № 531/101 та копії реєстарційного посвідчення серії AF № 0195342, виданого Івано-Франківською митницею, вбачається та відповідачем [PERSON] не заперечується, що власником автомобіля «Форд Транзит», 2004 року випуску, придбаним в Республіці Італія та розмитненим на території України, є [PERSON] (а.с. 5, 6, 62, 109). Відповідно до копії звіту про доходи за 2010 р. та копій Річної сертифікації відповідних виплат по заробітній платі (Декларації) за 2011-2013 р., які перекладені з італійської на українську мову, [PERSON] була офіційно працевлаштована в Республіці Італія та роботодавець [PERSON] щомісячно виплачувала їй заробітну плату, яка в середньому складала біля 11,5 тис.євро на рік (а.с. 97-106) Згідно копії частини трудової книжки відповідача [PERSON] БТ № 1196954, він 12.01.2001 р. був звільнений з роботи і з того часу офіційно працевлаштований на Україні не був (а.с. 10). Даний факт також підтверджено відповідачем в судовому засіданні під час розгляду справи, в якому він пояснив, що з моменту звільнення в 2001 р. не був працевлаштований в Україні, оскільки виїхав на роботу в Італію. З копій двох закордонних паспортів відповідача [PERSON] вбачається, що він у період з 2004 р. по 16.03.2013 р. неодноразово перетинав державний кордон України, інколи разом з неповнолітнім сином [PERSON] (а.с. 71-82). Відповідач [PERSON] отримав в Республіці Італія: 16.09.2005 р. - водійські права, терміном дії до 16.09.2015 р., 20.03.2009 р. документ, який посвідчує особу, терміном дії до 19.03.2019 р., в якому зазначено професію робітник, 27.10.2009 р. посвідку на проживання (а.с. 63-68). Під час судового розгляду справи сторонами було визначено вартість майна, що є предметом спору. Так, вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами визначена сторонами в сумі 100 тис. грн., а вартість автомобіля 150 тис. грн. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України. Так, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частини 1, 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України). Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, виз нання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як зазначено п.22 Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (домоволодіння), які знаходяться в с. Одаїв, вул. Франка, 24, Тлумацького району Івано-Франківської області, було придбано під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а, отже, зазначене домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя. У свою чергу відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка незначна і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 3 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 3 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, враховуючи визнання позову Відповідачем в частині, що стосується поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, набутого сторонами під час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. А тому, слід припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований по вул. І.Франка, 24, в с. Одаїв Тлумацького району Івано-Франківської області, здійснити його поділ та визнати за позивачкою та відповідачем право особистої приватної власності на нього по 1/2 частині кожному. Що стосується визнання за позивачкою права особистої приватної власності на автомобіль марки «Форд Транзит», 2004 року випуску, в цілому, слід зазначити наступне. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так у правових позиціях Верховного Суду України, які він неодноразово висловлював по зазначеній категорії справ, в т.ч. у Постанові від 01.07.2015 р. по справі № 6-2641цс15 та Постанові від 07.09.2016 р. по справі № 6-801цс16 вказано, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось відповідачем, що саме позивачкою був отриманий кредит на придбання спірного автомобіля та саме позивачкою вносились платежі на погашення кредиту. Доводи відповідача про те, що він частково надавав позивачці грошові кошти на погашення кредиту, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, відповідачем не було надано, а судом під час розгляду справи не було здобуто доказів, які би свідчили про те, що спірний автомобіль був придбаний за спільної участі подружжя шляхом внесення спільних коштів або спільної праці кожного з подружжя. В судовому засіданні відповідачем не доведено, що в період сплати кредиту за автомобіль він мав самостійний дохід та розмір цього доходу, надавав грошові кошти на придбання спірного автомобіля та для погашення кредиту за автомобіль або будь-яким іншим чином сприяв набуттю подружжям у власність автомобіля. В той же час позивачкою надані письмові докази про отримання у період сплати кредиту за автомобіль доходів, розмір яких дозволяв їй щомісячно проводити погашення кредиту та повністю сплатити всі суми по кредиту за придбання автомобіля. Отже, хоча придбання автомобіля відбулося і у період перебування сторін шлюбі, проте під час судового розгляду позивачем не було доведено, що спірний автомобіль був придбаний за спільні сумісні кошти подружжя або набутий за спільною працею подружжя, тому він не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки, за особисті кошти якої він придбаний. З врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на автомобіль марки «Форд Транзит» підлягають задоволенню, а тому слід припинити право власності [PERSON] на зазначений автомобіль та визнати право особистої приватної власності на цей автомобіль за позивачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати по справі, а саме витрати по сплаті судового збору в сумі 2500 грн. (квитанція № 0.0.546324370.1 від 04.056.2016 року а.с. 1, квитанція № 0.0.550527182.1 від 13.05.2016 року а.с. 23). На підставі наведеного, ст. 57, 60, 68, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 365, 368, 369, 370, 372, 392 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: approved