Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення розміру часток співвласників в спільному сумісному майні, та визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини до [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала, що відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстврованому шлюбі в 1988 року, але сім'я розпалась і 08 листопада 2004 року їх шлюб було офіційно розірвано. Від шлюбу вони мають спільну повнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Їх родина постійно проживала і була зареєстрована в квартирі № 45 будинку № 33, розташованої на мікрорайоні 5 Зарічний в м. Кривому Розі. Вказана квартира належить їй-позивачу, відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на підставі права спільної сумісної власності. Квартиру вони отримали в спільну сумісну власність без визначення розміру часток співвласників на підставі Договору міни нерухомого майна, укладеного в 1997 році. Під час перебування в шлюбі вони з відповідачем [PERSON] і третьою особою [PERSON] в зазначеному житлі жили дружно, вели спільне господарство, при цьому в них ніколи не було спорів з приводу розміру часток у власності, особистий лицевий рахунок для сплати комунальної платні був загальним. В 2003 році в їх родині почались негаразди, відповідач [PERSON] став зловживати спиртними напоями, порушував подружню вірність, і саме він звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом про розірвання шлюбу між ними, оскільки мав намір створити нову сім'ю з іншою жінкою. В травні 2003 року [PERSON] добровільно виїхав з спільної сумісної власності квартири. Жодних претензій з приводу розподілу спільного сумісного майна-квартири і речей, набутих в шлюбі М.В. ні тоді, ні після не пред'являв. Залишаючи сім'ю, відповідач [PERSON] сказав, що він не буде нічого ділити. Після того, як [PERSON] покинув родину, вона та їх дочка - третя особа [PERSON] відкрито вступили в володіння та користування майном відповідача [PERSON]: вони користувалися і продовжують користуватися його часткою в квартирі, сплачували і я сплачують постійно комунальну платню за всю квартиру, вона зробила косметичний ремонт в квартирі, і вони з третьою особою [PERSON] стали користуватися всією квартирою, вважаючи, що мають на це право, бо відповідач сам погодився на це. На протязі 13 років відсутності відповідача [PERSON] в спільному сумісному майні-квартирі, він ніколи не звертався до неї з вимогами звільнити або передати йому його майно, він жодного разу не намагався вселитися в квартиру. Тому на протязі 13 років, які минули з часу добровільного виселення відповідача [PERSON] з квартири вони з третьою особою [PERSON] постійно відкрито і безперервно володіють і користуються часткою відповідача в їх спільному сумісному майні- квартирі. Вважає, що в неї є всі, передбачені діючим законодавством підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини, тому вона вирішила звернутися до суду зі своїм позовом для вирішення питання про визначення розміру часток співвласників в спільному сумісному майні та визнання за собою права власності на майно відповідача [PERSON] в порядку набувальної давнини. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, у якій просила, розглядати справу за її відсутністю, вимоги викладені у позовній заяві підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] до суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини не явки суду не вілдомі. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 29 жовтня 1988 року, зареєстрований Тернівським РАГС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, складено запис № 750, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи. Від шлюбу позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] мають повнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, 13 січня 1997 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] здійснили міну квартири, після чого стали власниками трикімнатної квартири № 45 в будинку № 33, розташованої на 3-ому поверсі дев'ятиповерхового будинку за адресою: мікрорайон 5 Зарічний в м. Кривому Розі, загальною площею 62,10 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, що підтверджується копією договору, реєстраційний номер 41-Н/98. Вказана квартира належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності, що підтверджується копією Реєстраційного посвідчення, виданого КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 21.01.1998, запис № 45, на сторінці 45 у реєстровій книзі № 69, копія посвідчення долучена до матеріалів справи. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно до частин 1, 2 статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині виділу часток у спільному сумісному майні підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, склад зареєстрованих у квартирі № 45 будинку № 33 на м-ні 5 Зарічний у м. Кривому Розі підтверджується наданою довідкою Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Ради № 3487/16 від 22.06.2016, яка долучена до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезазначеній квартирі, однак не проживає в ній з 2003 року, що підтверджено актом від 07 жовтня 2016 року, засвідчений печаткою та завірений головою ЖБК «Молодіжний» [PERSON], оригінал акту знаходиться в матеріалах справи. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 27 листопада 2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану КМУ юстиції Дніпропетровської області, шлюб між сторонами розірвано 08.11.2004, копія свідоцтва міститься в матеріалах справи. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"),(п. 14 Постанови). Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти частиною квартири, яка належала її чоловіку, дослідивши всі надані докази в сукупності та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви та визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved