Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідно до Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №336510, виданого на підставі рішення 21 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 25.10.2007 року №423, [PERSON] та [PERSON] є власності власниками земельної ділянки площею 0,0518 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 010880900078, розташованої в [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка їм належить на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON], який є її батьком, помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно. Вона є єдиним спадкоємцем спадкодавця згідно заповіту, який посвідчено 12 вересня 2007 року приватним нотаріусом [PERSON] З метою прийняття спадщини, вона у визначені законом строки звернулась до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. від 9 грудня 2014 року за №2898/02-31 їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вищезазначена земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що не дає нотаріусу можливості визначити частку спадкодавця [PERSON] у спільній сумісній власності, а тому видача свідоцтв про право на спадщину за свідоцтвом про право власності на земельну ділянку, яка перебуває у спільній сумісній власності без встановлення учасників спільної сумісної власності та визначення їх часток, не відповідає вимогам закону. Також вказувала, що зазначеною земельною ділянкою її покійний батько та відповідачка користувалися сумлінно, їх ідеальні частки рівні. Посилаючись на вказане, просила визначити частки у земельній ділянці згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №336510, виданого на підставі рішення сесії V скликання Чернівецької міської ради від 25.10.2007 року №423, площею 0,0518 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 010880900078, розташованої в [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить [PERSON] в розмірі 1/1 частини земельної ділянки та [PERSON], який помер [INFO], в розмірі по ? частини земельної ділянки кожному й відповідно припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку. У попереднє судове засідання позивач та його представник не з'явились. При цьому позивачкою через канцелярію суду подано заяву, в якій вона просила розгляд справи на підставі ст. 158 ЦПК України провести у її відсутності. Відповідачка [PERSON] в попереднє судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причину своєї неявки суд не повідомила. При цьому, подала через канцелярію суду заяву, в якій вказала на те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просила розгляд справи провести у її відсутності. Ураховуючи наявність поданих сторонами заяв, суд вважає, що розгляд справи з урахуванням положень ст. 130 ЦПК України, відповідно до яких ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку , встановленому ст.ст. 174 і 175 ЦПК України, можливо провести у відсутності сторін та на підставі наявних у справі доказі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №336510, виданого на підставі рішення 21 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 25.10.2007 року №423, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками земельної ділянки площею 0,0518 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 010880900078, розташованої в [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка їм належить на праві спільної сумісної власності (а.с. 10-11, 12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 квітня 2008 року (а.с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті спадкове майно, у тому числі й на спірну земельну ділянку, співвласником якої він був. Спадкоємцем померлого [PERSON] є позивачка [PERSON], яка єдиним спадкоємцем відповідно до заповіту, посвідченого 12 вересня 2007 року приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 7). З метою прийняття спадщини та оформлення своїх спадкових прав, позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. за №2898/02-31 від 9 грудня 2014 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вищевказане земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що не дає нотаріусу можливості визначити частку спадкодавця [PERSON] у спільній сумісній власності, а тому у видачі свідоцтва про право на спадщину за наданим свідоцтвом про право власності на земельну ділянку, яка перебуває у спільній сумісній власності без встановлення частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на дану земельну є неможливим та не відповідає вимогам закону. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала нате, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на земельну ділянку не визначено, вона позбавлена можливості у визначеному законом порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, а саме на частку земельної ділянки по [ADDRESS], яка належала її батьку на праві спільної сумісної власності й відповідно, з метою захисту своїх прав, просила суд визначити частки кожного із співвласників у праві власності на спірну земельну ділянку. При цьому, згідно поданої відповідачем письмової заяви, вона надала свою згоду на запропонований позивачкою варіант визначення часток кожного із співвласників у спірній земельній ділянці, й відповідно не заперечувала щодо того, що їй та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала спірна земельна ділянки та їх частки у спільному майні були рівними, тому проти задоволення позову не заперечує. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруд. Згідно із ч. 4 ст. 86 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно із роз'ясненнями пп. 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. Таким чином, у разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності. Крім тог, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Крім того, згідно із роз'ясненнями п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази та ураховуючи заяву відповідача, який не заперечує що їй та [PERSON] належало по ? частині у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку суд,

Outcome: approved