Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач у січні 2016 року звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі права власності їй належить квартира № 19 за адресою: м.Дзержинськ, вул. Володимирівська буд. 27. Крім неї за вказаною адресою постійно проживала її мати [PERSON] , яка була зареєстрована в зазначеній квартирі з дозволу позивача. З 2014 року [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до РФ, де знаходиться і по теперішній час. Позивач вказує, що має намір продати зазначену вище квартиру, однак у звязку з тим, що в ній зареєстрована [PERSON], позбавлена можливості зробити це. Матір позивача відмовляється повертатися в м.Дзержинськ для подання заяви про зняття з реєстрації у вказаній квартирі. Таким чином в позові ставиться питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула з невідомої суду причини, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином через засоби масової інформації - газету "Донеччина". Справа розглядається на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири №19 в будинку № 27, розташованого по вул. Володимирській в м.Дзержинську Донецької області. (а.с. 11-12). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом зясовано, що повністю узгоджується з матеріалами справи в квартирі, що належить позивачу по справі, також зареєстрована іі матір - [PERSON], тобто відповідач по справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту від 28.12.2015 року, складеного головою вуличного комітету, та підписано сусідами, [PERSON] більше одного року не проживає в [INFO] (а.с.5). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач тривалий час відсутній за місцем своєї реєстрації без будь-яких поважних причин, його особистих речей в квартирі [ADDRESS] немає. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved