Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеною позовною заявою в якій вказує, що 16.09.2010 року між [PERSON], і відповідачем, [PERSON], було укладено шлюб, зареєстрований Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Актовий запис №736. [INFO] у подружжя народився син, [PERSON]. Батьківство [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжівідділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Актовий запис №370. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.03. 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 28.03. 2017 року. Як вказує [PERSON], з народження син [PERSON] проживає з позивачкої і знаходиться на повному її утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні сина, а також не надає матеріальної допомоги на його утримання. Також позивач зазначає, що відповідач жодного разу не бачив сина, з пологового будинку дитину не забирав, фізичним і духовним розвитком сина не цікавився. Всіма цими питаннями добробуту дитини займається позивачка. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не виявляє батьківської турботи та не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкується з дитиною з її народження, не виявляє інтересу до його внутрішнього стану, не забезпечує його матеріально, позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, окремо зазначила, що за умови наявності в матеріалах справи письмової заяви відповідача про визнання позову, вважає можливим прийняття рішення в підготовчому судовому засіданні без дослідження доказів наявних в матеріалах справи. Відповідач згідно письмової заяви заявлений позов визнає в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі, проти позову не заперечує. Представник третьої особи до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи на подавав, надав письмовий висновок про доцільність позбавлення особи батьких прав. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вказує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд вважає за можливе розглядати справу у підготовчому судовому засіданні на підставі ст. 206 ЦПК України, суд приймає визнання відповідачем позову, яке не суперечить змісту закону та не порушує права сторін, тому ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], 16.09.2010 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 736. Від даного шлюбу у подружжя народився син: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06.04.2017 року), який мешкає з позивачкою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Стаття 59 Закону України „Про освіту" та ст.12 Закону України „Про охорону дитинства", детально визначають, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено з позовної заяви та визнано відповідачем, [PERSON] не виявляє батьківської турботи та не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкується з дитиною з її народження, не виявляє інтересу до його внутрішнього стану, не забезпечує його матеріально. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України в п.16 Постанови Пленуму N 3 від 30.03.2007р.»Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З наданих суду пояснень сторін, встановлено, що відповідач залишив свою дитину на піклування матері та не вживає будь-яких заходів для її утримання, виховання чи піклування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, у ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Таким чином, суд прийшов до висновку, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідача знайшли своє підтвердження доказами і до нього необхідно застосувати саме такий захід, як позбавлення батьківських прав, який є крайньою мірою впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, однак є повністю співмірним із характером поведінки батька відносно дитини.

Outcome: approved