Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, який після залишення позову без руху уточнила, в обґрунтування якого зазначала, що згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] вона та відповідач 07.10.2000 року зареєстрували шлюб. [INFO] у них народився син, [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу від 01.08.2009 року продавець [PERSON] продала і передала у власність, а покупець [PERSON] купив та прийняв у власність належні продавцю 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно було набуте [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі та оформлене на чоловіка. Згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2013 року їх шлюб розірвано, проте майнові вимоги не заявлялися. На даний час вона почала хвилюватися щодо свого проживання та проживання сина в цьому будинку, оскільки відповідач постійно просить її залишити будинок, незважаючи на її реєстрацію в ньому. Домовленості між ними щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, досягнуто не було, шлюбний договір між ними не укладався, а тому вважає, що майно, набуте ними під час шлюбу, має бути поділене між ними порівну по 1/2 частці кожному, як передбачено ст.ст. 60,61, 69,70 СК України. Її право на спірний будинок, виходячи з норм законодавства, презумується, проте вона вважає за необхідне заявити вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Після звернення до суду 04.05.2014 року відповідач позбавив її можливості проживати в будинку, вигнавши її та малолітню дитину за межі подвір'я, у зв'язку з чим на даний час вона змушена проживати у знайомих та іншого виходу, крім захисту свого порушеного права шляхом вселення, не бачить. Статтями 383, 405 ЦК України передбачене право власника користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів сім'ї. Власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком чи квартирою. Стаття 47 Конституції України визначає право кожного на житло і заборону позбавлення цього права. Тому просила визнати нерухоме майно: 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити нерухоме майно по 1/2 частці кожному, визнати за нею право власності на 3/8 частки вказаного житлового будинку, залишивши у власності відповідача також 3/8 частки, а також вселити її в будинок літ. «Б». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов із зазначених у ньому підстав та просив задовольнити. Позивач [PERSON] підтримала позов також та надала пояснення в порядку ст. 184 ЦПК як свідок, вказавши, що після реєстрації шлюбу в 2000 році вони спочатку 2 місяці проживали у батьків, навесні 2001 року переїхали до будинку [ADDRESS] а потім у 2009 році за 200000,00 грн. придбали його у бабки чоловіка [PERSON] Кошти були їхні спільні, також допомогли купити будинок її батьки, надавши їм 10 тисяч доларів США. Кошти продавцю передавалися в присутності нотаріуса. Нотаріус [PERSON] їй пояснила, що незважаючи на те, що будинок буде оформлений на чоловіка, вона матиме право на 1/2 частину. Бабка при цьому залишилася проживати, оскілки домоволодіння складається з двох житлових будинків. Після розірвання шлюбу 12.04.2013 року, розуміючи, що жити разом не виходить, домовилися з відповідачем, що вона з дитиною буде проживати в будинку, а згодом придбають житло або їй, або йому. Проте він почав її ображати, а 04.05.2014 року вигнав з будинку в нічній сорочці та з пакетом руках, забравши ключі. Вона викликала міліцію, пояснивши їм, що в суді слухається її позов. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та пояснили, що продавцем 3/4 часток будинку [ADDRESS] була бабка [PERSON] - [PERSON], яка є особою похилого віку. Щоб не переоформляти потім будинок по лінії спадщини, вирішили переоформити його шляхом укладення в нотаріальній конторі договору дарування на ім'я відповідача. Проте в нотаріальній конторі пояснили, що за договором купівлі-продажу оформлення буде коштувати дешевше. При цьому відповідач [PERSON] в своїх поясненнях суду не заперечував, що дійсно, 04.05.2014 року він вигнав свою колишню дружину з належного йому будинку, оскілки вважає його особистою власністю, щодо проживання в ньому сина не заперечує. Свідок [PERSON] дала в судовому засіданні свідчення про те, що позивач є її двоюрідною сестрою. 4 травня 2014 року приблизно о 9-00 годині їй зателефонувала [PERSON], пояснивши, що [PERSON] вигнав її з будинку Вона попросилася пожити у неї. Наступного дня вони приїхали до будинку, щоб попросити забрати деякі носильні речі. Більше туди її не впустили. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили в судовому засіданні, що будинок [ADDRESS] спочатку будувала бабка відповідача, а потім його батьки. З приводу укладення договору купівлі-продажу їм нічого невідомо. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 07.10.2000 року по 12.04.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про одруження, копією рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2013 року про розірвання шлюбу та копією свідоцтва про народження дитини. В період шлюбу, а саме: 01 серпня 2009 року був укладений договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1191. При цьому договір було оформлено на ім'я відповідача [PERSON]., як вбачається з його копії, долученої до справи. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Під час розгляду цієї справи суд враховує роз'яснення п. п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Враховуючи те, що спірна частина житлового будинку була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та інше не встановлено договором або законом, 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] набули правового статусу спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В ході розгляду справи відповідач, заперечуючи проти позову тим, що продавцем була його рідна бабка в похилому віці, яка бажала оформити будинок на онука і довідка в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації Бердянської міської ради бралася на оформлення саме договору дарування, разом з тим пояснив в суді, що сам договір купівлі-продажу він не оспорює. Таким чином, відповідачем не доведено в судовому засіданні, що спірна часина житлового будинку є його особистою власністю, а тому презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя ним не спростована. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання 3/4 частки житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділу нерухомого майна по 1/2 частці позивачу та відповідачу та визнання за позивачем права власності на 3/8 частки цього будинку із залишенням у власності відповідача також 3/8 частки слід задовольнити повністю. Також в судовому засіданні достеменно встановлено, що 04.05.2014 року відповідач вигнав позивача з будинку і до теперішнього часу забороняє їй повертатися назад. Даного факту [PERSON] не заперечував в судовому засіданні, пояснивши свою поведінку тим, що він вважає, що позивач не має ніякого відношення до цього будинку, оскільки він належить на праві власності тільки йому. Крім цього, судом з'ясовано, що того ж дня, тобто 04.05.2014 року, позивач зверталася з відповідною заявою до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, за результатами перевірки якої відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, як вбачається з копії відповіді позивачу №32/6-17686 від 13.05.2014 року. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Частина 3 ст. 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 155 ЖК України встановлено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Таким чином, суд, виходячи з положень ст.60, 68 СК України, ч.1 ст. 383 ЦК України, ст.155 ЖК України, ст.47 Конституції України, та зібраних по справі доказів, вважає доведеним факт примусового позбавлення позивача права користування належним їй на праві спільної сумісної власності житлом, а тому її вимоги про вселення в будинок «Б», що розташований за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже підлягають задоволенню також. Посилання відповідача на те, позивач не має ніякого права на будинок, що належав його бабці, яка бажала відчуження саме йому, не є підставою для позбавлення [PERSON] права користування частиною житлового будинку, придбаного за договором купівлі-продажу в період перебування у сімейних відносинах, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги, враховуючи, що ані відповідач, ані продавець ніяким чином не оспорили укладений договір. Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1730,80 грн., сплачений нею згідно квитанцій від 22.04.2014 року на суму 243,60 грн., від 19.05.2014 року на суму 730,80 грн. та від 22.09.2013 року на суму 756,40 грн.

Outcome: approved