Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача про вселення в квартиру. Позов обґрунтувала тим, що з 11 січня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. 05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18 та правління ВАТ «Дунайводбуд-18» її чоловікові - відповідачу [PERSON] було виділено у користування житло у гуртожитку, розташованому по [ADDRESS]. Дане житло було виділено також і їй [PERSON] та їх сину [PERSON], де вони проживали з 2000 року. 27 травня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач почав перешкоджати їй проживати у вказаній квартирі, не пускає її у житло. Відповідач фактично вигнав її з житлової площі, погрожує фізичною розправою, якщо вона увійде до квартири. Вона побоюється увійти до вказаної квартири, оскільки відповідач може реалізувати свої погрози. У зв'язку з чим позивачка змушена тимчасово проживати в орендованій квартирі під [ADDRESS]. Син виявив бажання проживати разом з матір'ю. Житлова комісія при виконкомі Татарбунарської міськради прийняла рішення про відмову у включенні позивачку в ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] у зв'язку з розірванням шлюбу з відповідачем, відсутності прописки в квартирі та фактичного не проживання за даною адресою. Вселення у квартиру без рішення суду неможливе, оскільки відповідач [PERSON] перешкоджає цьому, тому позивачка просила суд вселити її у квартиру [ADDRESS] Під час розгляду справи позивачка підтримала свій позов, просила його задовольнити, надавши пояснення відповідно до поданої заяви. Крім того, [PERSON] пояснила суду, що при наданні чоловікові вказаного житла квартира потребувала ремонту, який неможливо було зробити одразу через відсутність коштів. У даній квартирі вони прожили разом короткий проміжок часу, потім вона з маленькою дитиною проживала за місцем мешкання своїх батьків доки відповідач перебував на заробітках. Коли відповідач повернувся проживали разом, за власні кошти робили в квартирі ремонт, сплачували комунальні послуги. Після розлучення відповідач забрав в неї ключи від зазначеної квартири, з того часу чинить їй перешкоди у користуванні житлом. У даному судовому засіданні представник, який діє в інтересах позивачки пояснив суду, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Позивачка та їх син, як члени сім*ї наймача постійно проживали разом з наймачем, вели спільне господарство. Як мати так і син мають такі ж права і обов'язки, що наймач [PERSON] Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка не втратила право користування вказаним житлом. [PERSON] іншого житла не має, однак відповідач чинить їй перешкоди у користуванні найманим житлом, тому просив позов задовольнити та вселити [PERSON], як члена сім'ї наймача у квартиру [ADDRESS]. Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення та пояснив суду, що на час надання йому у користуванні квартири [ADDRESS], позивачка [PERSON] перебувала з ним у шлюбі та була членом його сім'ї. На той час в них народився син [PERSON]. Вказана квартира потребувала капітального ремонту, тому він поїхав на заробітки, а позивачка із сином деякий час проживали у зазначеній квартирі. Через відсутність необхідних зручностей дружина із сином переїхала до своїх батьків. Деякий час вони проживала окремо, потім проживали разом в орендованій квартирі. У 2008 році позивачка перевезла його речі до спірної квартири та вони припинили подружні відносини. З тих пір до дня розірвання шлюбу проживали окремо, спільне господарство не вели, а у травні 2013 року їх шлюб було розірвано. За адресою розташування найманого житла він має зареєстроване місце проживання, а у 2013 році по [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання сина [PERSON]. Вважає, що позивачка не має право користування вказаної квартирою, оскільки на цей час вона має іншу сім'ю, зареєстроване місце проживання за іншою адресою, тому просив відмовити у задоволенні позову. Представник Татарбунарської міської ради під час судового розгляду просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. По суті позову представник третьої особи пояснив, що у 2007 році, житло за адресою [ADDRESS] було передано на баланс Татарбунарської міської ради, на цей час є комунальним житлом. У 2014 році, виконавчим комітетом міської ради було прийняте рішення про передачу житла у власність громадян, які проживають за зазначеною адресою. У зв'язку з тим, що позивачка розірвала шлюб з відповідачем та не проживала за даною адресою її не було включено в ордер на вселення у дану квартиру. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач її брат. Вона проживає неподалік будинку [ADDRESS]. Позивачка проживала у спірній квартирі із сином не більше місяця. У зв'язку з тим, що квартира потребувала ремонту [PERSON] переїхала з дитиною до своїх батьків, потім разом з чоловіком поїхала на заробітки. Після того у вказаній квартирі не проживала, до цього часу в квартирі відповідачем проводяться ремонтні роботи. Свідок [PERSON] пояснила, що її будинок розташований поряд з будинокм [ADDRESS]. Підтвердила у судовому засіданні, що позивачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі багато років. Більше часу в квартирі [ADDRESS] проживав відповідач, який проводить ремонт. Заслухавши сторін, представника позивачки, представника третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною 1 статті 16 ЦПК України встановлено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.ст. 61,63 Житлового кодексу УРСР, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -громадянином, на ім'я якого видано ордер. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до вимог ст. 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за обов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 11 січня 1997 року (а.с.6). 05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18 і правління ВАТ «Дунайводбуд - 18» , [PERSON] виділено у користуванні житло у гуртожитку, розташованому по [ADDRESS] (а.с.7). Розпорядженням Татарбунарської міської ради Одеської області від 20 вересня 2007 року, гуртожиток за адресою [ADDRESS] прийнято на баланс та перебуває на балансі УМКВ виконавчого комітету Татарбунарської міської ради (а.с.163,177). Відповідно до договору найму житла в будинках комунального житлового фонду від 31 січня 2008 року, наймачу [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON] надана квартира [ADDRESS] (а.с.10-12). За зазначеною адресою зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON], [PERSON] має зареєстроване місце проживання за іншою адресою (а.с. 22,23). Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм закону, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"( із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 2 від 10.03.89, N 13 від 25.12.92, N 15 від 25.05.98 ), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Після виділення зазначеного житла, у квартиру вселилися відповідач, його дружина [PERSON] та син [PERSON] як члени сім'ї наймача. Сторони проживали разом, вели спільне господарство. Доказів того, що спірна квартира не була їх постійним місцем проживання суду не надано. Доводи відповідача про те, що позивачка не проживає в спірній квартирі без поважних причин, що вона добровільно покинула житло і відповідач будь-яких перешкод у користуванні даною квартирою позивачці не чинив, не підтверджені належними доказами. [PERSON] під час судового розгляду лише усно пояснював, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою він позивачці не чинив, але при цьому й не надав доказів, що позивачка має вільний доступ до спірної квартири, або що він не змінював замки, або давав ключі від квартири, а вона відмовилась. Твердження відповідача про те, що позивачка втратила право користування вказаним житлом, оскільки вона проживала в квартирі короткий проміжок часу, багато років не проживає у спірній квартирі, не має реєстрації місця проживання за данною адресою, суд вважає необґрунтованими з таких підстав. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР). У разі розгляду такого спору, встановленню підлягають причини відсутності особи понад шість місяців в жилому приміщенні. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад шість місяців без поважних причин. На час вирішення справи [PERSON] не визнана такою, що втратила право користування житлом за даною адресою, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню, позивачку слід вселити у квартиру [ADDRESS].

Outcome: approved