Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою, [PERSON], [INFO], право власності на земельну ділянку (пай) площею 2,7832 га - рілля, та на земельну ділянку (пай) 0,1616 га - кормові угіддя, що належали її матері [PERSON], що розташовані за межами населеного пункту на території Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області, в порядку спадкування. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, але представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.35). Представник Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області, відповідача по у судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову (а.с.34). Справу розглянуто у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв'язку із визнанням відповідачем обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази. Згідно з ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відсутність державного акта на дані земельні ділянки перешкоджає позивачці оформити спадщину, що залишилася після смерті її матері і в повному обсязі розпоряджатися нею, а оформити документи на земельні ділянки іншими шляхом не можливо. Оскільки зазначені правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п.4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. У відповідності до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Інших осіб, які вправі претендувати повністю або частково на дані земельні ділянки немає. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Outcome: approved