Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2006 року і від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] 13.11.2014 року звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через різні погляди на життя, побут, виховання дитини, відношення до сімейних обов'язків, вони втратили почуття поваги, довіри та любові один до одного. Зазначив, що їхня сім'я остаточно розпалася через спільне небажання відновити відносини, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Також, просить визначити місце проживання дитини разом з ним, оскільки дійшли згоди з відповідачкою, окрім того, донька протягом року проживає з ним, він займається її вихованням та утриманням. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, який в позовній заяві просить слухати справу за його відсутності, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення, яке знаходиться в матеріалах справи, в судове засідання не з'явилася, при цьому подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає, просить розглядати справу за її відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів і прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 17.06.2006 року у Залізничному відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 126 (а.с.4), від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.8). Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з вересня 2013 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Також судом встановлено, що між сторонами існує домовленість, щодо місця проживання неповнолітньої дитини. Матеріалами справи, зокрема довідкою виданою ТзОВ «СОВР-1» від 07.11.2014 року підтверджується, що неповнолітня, [PERSON] зареєстрована і проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розірванні шлюбу у судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ст.160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 Сімейного Кодексу України визначено, що під час вирішення спору судом щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Також, відповідно до положень ст.3 Конвенції про права дитини та ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням їх інтересів. З огляду на те, що неповнолітня [PERSON] проживає з батьком, який забезпечує необхідні умови її проживання, виховання та матеріального забезпечення, відповідачка не заперечує, щоб вона і надалі, після розірвання шлюбу, проживала з ним, суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині, та визначити місце проживання дитини, з батьком за адресою його місця реєстрації та проживання.

Outcome: approved