Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача за первісним позовом Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради, про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів. У своєму позові позивач, посилається на те, що з 11 травня 2007 року по 12 грудня 2012 року він перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду, після чого вони почали проживати окремо. Від шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з ним. До теперішнього часу він із відповідачем не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини. [PERSON] не може дати дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення та перешкоджає йому у вихованні дитини. Окрім цього, рішенням суду від 03 листопада 2015 року з нього стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] на користь [PERSON]. Тому як дитини проживає з ним, він не вважає необхідним продовжувати стягнення аліментів на користь відповідача. У зв'язку з викладеним та з урахуванням уточнень до позову, просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з ним [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; припинити стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року до повноліття дитини, на користь матері [PERSON]; стягнути аліменти з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, на користь батька [PERSON] та стягнути судові витрати. Посилається на вимоги ст.ст.150, 161, 174, 180 СК України. Відповідач [PERSON] на адресу суду надала відзив на позов, у якому зазначила, що заперечує щодо вимог позивача та просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначила суду, що вона дійсно перебувала у шлюбі із позивачем, від якого народився [PERSON], [INFO]. Дитина дійсно без її згоди на даний час проживає із батьком, тобто позивачем [PERSON] Але [PERSON] з червня 2012 року по 2014 рік взагалі не цікавився життям дитини, не піклувався про його стан, не сплачував аліменти у добровільному порядку. На протязі 2014-2015 років позивач неодноразово порушував графік побачення з дитиною, не повертав дитину після прогулянок. У 2017 році батько дитини без попередження матері, без попередньої домовленості, забрав дитину до м.Одеси, з приводу чого вона зверталась до поліції. У вересні дитина виявила бажання мешкати з батьком, через те, що умови проживання з батьком були кращими. Весь час вона відвідувала дитину у школі, купувала речі, продукти харчування. За час проживання дитини із батьком, дитина відчуває себе безпорадним, уникає спілкування, знизилась самооцінка. Стислий виклад позиції позивача та відповідача за зустрічним позовом Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради, про визначення місця проживання дитини. У своєму позові позивач, посилається на те, що з 11 травня 2007 року по 12 грудня 2012 року вона перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду, після чого вони почали проживати окремо. Від шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO], який після проживає з [PERSON] З червня 2012 року по квітень 2014 рік [PERSON] взагалі не цікавився життям та здоров'я дитини, не піклувався про його духовний стан, не сплачував аліменти у добровільному порядку, не бачився з дитиною та не виявляв жодного бажання для спілкування з дитиною. Лише у 2014 році він звернувся із позовом про визначення часу спілкування з дитиною. Рішенням виконкому та рішенням суду встановлений графік спілкування з дитиною, який [PERSON] неодноразово порушував, а саме не повертав дитину після прогулянок. У вересні 2017 року дитина залишилась проживати із батьком [PERSON] До теперішнього часу із відповідачем не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини. [PERSON] не може дати дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення та перешкоджає йому у вихованні дитини. У зв'язку з викладеним просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з нею [PERSON] та стягнути судові витрати. Посилається на вимоги ст.ст.104, 105, 110, 112, 161 СК України. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] на адресу суду надав відзив на позов, у якому зазначив, що заперечує щодо вимог позивача та просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначив суду, що вона дійсно перебувала у шлюбі із позивачем, від якого народився [PERSON], [INFO]. Дитина дійсно без її згоди на даний час проживає із батьком, тобто позивачем [PERSON], але [PERSON] з червня 2012 року по 2014 рік взагалі не цікавився життям дитини, не піклувався про його стан, не сплачував аліменти у добровільному порядку. На протязі 2014-2015 років позивач неодноразово порушував графік побачення з дитиною, не повертав дитину після прогулянок. У 2017 році батько дитини без попередження матері, без попередньої домовленості, забрав дитину до м.Одеси, з приводу чого вона зверталась до поліції. У вересні дитина виявила бажання мешкати з батьком, через те, що умови проживання з батьком були кращими. Весь час вона відвідувала дитину у школі, купувала речі, продукти харчування. За час проживання дитини із батьком, дитина відчуває себе безпорадним, уникає спілкування, знизилась самооцінка. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з ним [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; припинити стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року до повноліття дитини, на користь матері [PERSON] та стягнути судові витрати. Посилались на обставини викладені в позові, але в задоволенні зустрічного позову просили суд відмовити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, про що надали суду відзив, але підтримали свій позову, у якому просять суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з [PERSON] та стягнути судові витрати. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради у судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування, наданого у даній справі. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила суду, що вона є вчителем малолітньої дитини [PERSON] з п'ятого класу. Зазначила, що на даний час дитина постійно проживає разом із батьком [PERSON] Мати дитини [PERSON] також цікавиться дитиною, навідується один раз на тиждень до школи. Також в судовому засіданні пояснення були надані й [PERSON], який суду зазначив, що має бажання залишитися проживати із батьком. Заяви, клопотання учасників справи 30 травня 2018 року позивачем надана заява про збільшення позовних вимог. 17 липня 2018 року відповідачем наданий відзив на позов. 01 серпня 2018 року позивачем додані до позову письмові докази. 04 вересня 2018 року представником позивача та відповідачем заявлено клопотання про необхідність заслухати думку дитини [PERSON] та допитати в якості свідка [PERSON] 30 серпня 2018 року позивачем надана відповідь на відзив. 04 вересня 2018 року відповідачем надана зустрічна позовна заява. Процесуальні дії суду 06 вересня 2018 року ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі. 04 жовтня 2018 року ухвалою суду прийнятий зустрічний позов відповідача 24 жовтня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що з 11 травня 2007 року по 12 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року (а.с.11). Сторони від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], що вбачається зі свідоцтва про народження [PERSON], видане 04 липня 2007 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 518 (а.с.12). Окрім цього, рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі ? частини з у сіх видів його заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с.8-10). Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] разом із своєю дитиною [PERSON], [INFO], мешкають фактично без реєстрації з 2017 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS], що вбачається з акту проживання № 2441 від 23 січня 2018 року та не заперечується відповідачем. Як вбачається з постанови ДІМ Заводського РВ від 08 червня 2012 року [PERSON]відмовлено в порушенні кримінальної справи, де остання звернулась із заявою про вжиття заходів профілактичного характеру до [PERSON], який почав вчиняти сімейні сварки відносно дружини та 05 грудня 2012 року вигнав дитину разом із дружиною на подвір'я. Згідно до наданих суду висновків про результати розгляду повідомлення [PERSON], складені ДІМ Заводського РВ від 16.04.2014 року, 18 квітня 2014 року, 31 липня 2014 року, 04 січня 2015 року, 16 серпня 2015 року, 26 грудня 2015 року, вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами на неправомірні дії [PERSON], внаслідок чого встановлено, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини. Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року вирішено стягувати аліменти з [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року до повноліття дитини на користь матері [PERSON]; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO]; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] встановивши час зустрічей [PERSON] та [PERSON] перші та треті вихідні дні кожного місяця з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі. З наданого суду висновку заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради Лисяк Ю.А. від 19 червня2018 року № 9-06//79 вбачається, що орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради дійшов висновку про доцільність визначення місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], із батьком [PERSON]. Згідно наданих суду характеристик з місця навчання дитини [PERSON], а саме СЗШ № 7 м. Кам'янського Дніпропетровської області за підписом директора [PERSON], класного керівника [PERSON], останній зарекомендував себе як працездатний, уважний учень, потребує контроль зі сторони дорослих, виявляє зацікавленість до навчання, на уроках уважний, домашнє завдання виконує не систематично. Також зазначено, що мати дитини на початку навчального року приходила до школи, а в ІІ семестрі мати навчанням і вихованням сина не цікавиться, класним керівником було відвідано дитину вдома під час проживання його з татом, дитина має все необхідне для навчання, батько дитини постійно підтримує телефонний зв'язок з класним керівником і цікавиться навчанням та поведінкою сина. 04 вересня 2017 року Інспектором з ювенальної превенції сектора превенції Камянського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Кулик І.В. 04 вересня 2017 року складений висновок за фактом звернення громадянина [PERSON] із заявою про прийняття заходів його колишньої дружини [PERSON], тому як остання не віддала побутові речі та одяг дитини [PERSON], [INFO]. Під час перевірки було встановлено, що [PERSON] вирішив мешкати за місцем мешкання свого батька [PERSON] [PERSON]В відмовилась повернути речі дитини та наполягала, щоб [PERSON] повернувся мешкати за її місцем мешкання, у звьязку із чим між сторонами виник конфлікт. З письмових пояснень представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Органу опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради [PERSON] вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Заводського району проведено бесіду з усіма членами родини щодо недопущення прав та інтересів дитини, під час відвідування вдома та на засіданні комісії з питань захисту прав дитини малолітній [PERSON] виявив бажання мешкати з батьком, а з матір'ю постійно спілкуватись та зустрічатись, тому як мати постійно сварить його та свариться у його присутності з членами родини. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та є визначення місця проживання дитини, а також матеріальне забезпечення дитини, що є предметом спору. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Сімейного Кодексу України. Оцінка суду Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, представника третьої особи, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що з 2017 року малолітня дитини [PERSON], [INFO], проживає разом із батьком, тобто із позивачем по справі за адресою: [ADDRESS], про що не заперечувалось відповідачем, а також відповідачем зазначено, що саме з її дозволу дитина проживає із батьком. Судом встановлено, що дотеперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо визначення постійного місця проживання дитини [PERSON]. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов'язані здійснювати свої батьківські обов'язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто права та обов'язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов'язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони не мають можливості визначити постійне місце проживання дитини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти необов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С.проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України», рішення від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. Так, з урахуванням ставлення батька до дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику батька за місцем проживання, його участь у вихованні і навчанні дитини, піклування про його здоров'я, наявність достатнього заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, а також, суд враховує, що є важливим думку самої дитини, яка неодноразово, повідомляла про особисту прихильність до батька та відсутність бажання проживати з матір'ю. При цьому суд враховує ту обставину, що [PERSON] у 2017 році надала згоду на проживання дитини із батьком [PERSON]. Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] просила визначити місце проживання дитини разом із нею, але в судовому засіданні відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, остання не довела суду, чому саме із нею є необхідність проживання дитини з урахуванням відсутності на це згоди дитини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком, не є розлученням її з матір'ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. Щодо вимог позивача про припинення стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року до повноліття дитини, на користь матері [PERSON], а також стягнення аліментів з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, на його користь підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Тому суд, при визначені розміру аліментів, враховує те, що малолітня дитина знаходиться на утриманні позивача, тобто батька дитини, який має щомісячні доходи та має можливість утримувати дитину, а також доходи й відповідача. Як роз'яснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини заробітку (доходів), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи викладене та те, що дитина [PERSON], [INFO], знаходиться на утримання позивача, суд вважає припинити стягнення аліментів з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30% відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на користь [PERSON], які стягуються за рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року. Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Судові витрати. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved