Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] отриману ним в порядку приватизації на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради 15.03.2002р, яке ним було втрачене. В обґрунтування позову вказав, що він разом зі своєю матір'ю [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] та на підставі Свідоцтва про право власності б/н від 15.03.2002 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради, вказана квартира їм належала на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному. Своє право власності вони зареєстрували в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 20.03.2002 року за реєстровим № 7414 у реєстровій книзі № 135. 22.12.2006 року його мати, що виступає по справі третьою особою, передала йому у власність за договором довічного утримання, посвідченим П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою, належну їй 1/2 частку вказаної квартири. 04.02.2007 року він зареєстрував в ММБТІ право власності за собою на цю частину за реєстраційним № 17038069. Таким чином, він став одноосібним власником квартири [ADDRESS] Згодом оригінал Свідоцтва про право власності б/н від 15.03.2002 року було втрачено. Для отримання його дублікату він звернувся до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, але йому у видачі дублікату було відмовлено з тих підстав, що зараз за ним на праві власності зареєстрована вся квартира, а міським органом приватизації приймалося рішення про приватизацію зазначеної квартири для двох осіб. Для підтвердження свого право власності він змушений звернутися до суду в порядку ст.392 ЦК України і просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі на підставах, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач свого представника для участі у справі не направив, надав заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачем не доведено порушення його права власності на вказану квартиру, яке б підлягало захисту в судовому порядку. Просив розглядати справу за відсутності його представника. Третя особа позовні вимоги позивача підтримала, просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до загальних положень цивільного права позови про визнання права власності заявляються як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності. Разом з тим, закон не обмежує захист порушеного права лише у відносинах із особами, до яких «відповідне право перейшло», або які можуть «претендувати на таке право» і таке тлумачення істотно звужує гарантований ст.ст.13, 41 Конституції захист права власності, у тому числі від порушень з боку уповноважених органів у формі не вчинення відповідних дій на видачу правовстановлюючих документів. У випадку, коли підставою для подання позову про визнання права виступає відсутність правовстановлюючих документів на майно, таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному належала квартира [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 15.03.2002 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради. Право власності за ними було зареєстровано в Миколаївському МБТІ 20.03.2002 року за реєстровим № 7414 у реєстровій книзі № 135. 22.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) № 2-1211, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві особистої власності 1/2 частину квартири [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язався надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення. Зазначений Договір довічного утримання був зареєстрований в Миколаївському МБТІ 04.02.2007 року за № 17038069, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 25739640 від 19.08.2014 року вбачається, що відомості щодо власника нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] відсутні. Проте Історією реєстрації прав власності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] вказана квартира належала на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці на підставі Свідоцтва про право власності, б/н від 15.03.2002 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради 15.03.2002р. (запис 1). Записом 2 Історії підтверджується реєстрація переходу права власності до [PERSON] цілої квартири на підставі Договору довічного утримання, посвідченого П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 22.12.2006 року та зареєстрованого за № 2-1211. Позивачем втрачено оригінал Свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради 15.03.2002р. З метою отримання його дублікату [PERSON] звернувся до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, але йому у видачі дублікату було відмовлено з тих підстав, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні дані про реєстрацію за ним зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру або частку квартири, а зареєстровано право власності на вказану цілу квартиру на підставі договору довічного утримання (лист № Л-180/10.01-05 від 09.07.2014р.). Позивачем в засобах масової інформації було опубліковано оголошення про визнання втраченого свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру недійсним (газета "Південна Правда" від 28.06.2014 року). З урахуванням викладеного суд вважає, що у випадках, коли вимога про визнання права власності є передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову, а саме, отримання офіційного підтвердження свого права відповідними правовстановлюючими документами, задля реалізації абсолютних прав на спірне майно, суд не повинен відмовляти в задоволенні такого позову з тих підстав, що відповідачі не претендують та не оспорюють право власності позивача, щодо нерухомого майна. Отже, судом встановлено, що позивач звертався до відповідних органів із заявою про поновлення свого права та видачі дублікату свідоцтва, але йому було відмовлено в цьому, і, за обставин, які склалися, цю відмову не можна визнати безпідставною, а тому звернення його до суду з даним позовом є єдино вірним та можливим для нього способом вирішення питання щодо поновлення правовстановлюючого документу. З огляду на викладене позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки позивач не має інших засобів захисту свого права на власність, суд вважає позов задовольнити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved