Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що з 20.05.1983 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], який під час шлюбу, у 1999 році, набув у власність дві земельні ділянки розміром 0,0317 га по вул. Севастопольській, 24 у м. Чернівці для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та розміром 0,0220 га у спільну сумісну власність з Чернівецькою міською радою. 11.06.2013 року помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на належні йому земельні ділянки, проте реалізувати своє право на прийняття спадщини та оформлення права власності на спадкове майно вона не має можливості, оскільки частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку розміром 0,0220 га за життя спадкодавця визначеними не були. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визначити розміри часток земельної ділянки по вул. Севастопольській, 24 у м.Чернівці розміром 0,0220 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, між співвласниками [PERSON], який помер 11.06.2013 року, та Чернівецькою міською радою, рівними по 1/2 частині за кожним. Позивач в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову у разі відсутності порушень прав інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 20.05.1983 року між позивачкою та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідною відміткою у копії паспорта позивачки та копією свідоцтва про шлюб. Відомості про розірвання шлюбу або визнання його недійсним в матеріалах справи відсутні (а/с 5,6). Як вбачається з копії державного акту на право власності на землю та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.05.1999 року позивачу на праві спільної сумісної власності з Чернівецькою міською радою належить земельна ділянка розміром 0,0220 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в м.Чернівці по вул. Севастопольській, 24 (а/с 7-11). Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 11 червня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 12). Відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась з заявою в Першу чернівецьку державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка, проте постановою від 15.04.2016 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що розмір часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку розміром 0,0220 га по вул. Севастопольській, 24 в м. Чернівці не визначений (а/с 13). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до вимог ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже, у звязку з тим, що частки співвласників Чернівецької міської ради та покійного [PERSON] не визначені позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, а тому її порушене право підлягає судовому захисту. У відповідності до розяснень, які містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК ( 435-15 ) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника нерухомого майна частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК).Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Зі змісту п. 3.4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357\~ЦК\~вбачається, що під терміном "визначення\~часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та співвласникам спірної земельної ділянки належить 1/2 частці зазначеного нерухомого майна, при цьому матеріали справи не містять доказів наявності домовленостей, які б свідчили про інший розмір часток. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved