Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що 09.11.2013 р. між сторонами по даній справі був зареєстрований шлюб, і за час шлюбу, за спільні сумісні кошти, вони придбали квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем по даній справі - [PERSON] Позивачка зазначила, що сімейні відносини між сторонами не склалися і заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.10.2016 р. шлюб між ними був розірваний. Через небажання відповідача в позасудовому порядку провести поділ набутої у шлюбі квартири, позивачка у своєму позові просить провести поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на ? квартири [ADDRESS]. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.02.2018 року був прийнятий зустрічний позов відповідача по даній справі - [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. Зустрічний позов мотивований тим, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана хоча і в шлюбі, однак за кошти, що належали особисто відповідачу. У судове засідання сторони по даній справі не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача - [PERSON] підтримав первісний позов з підстав, викладених у позовній заяві та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача - [PERSON] підтримав зустрічний позов та заперечував проти задоволення первісного позову. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою, четвертою-сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 09.11.2013 року між сторонами по даній справі - [PERSON] та [PERSON] Корабельним відділом ДРАЦСу реєстраційної служби Миколаївського МУЮ був зареєстрований шлюб, за актовим записом № 574. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.10.2016 р. шлюб між сторонами був розірваний. Із наявного у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 06.05.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. за реєстр. № 297, вбачається, що за час перебування сторін у шлюбі, була придбана та оформлена на ім'я відповідача, квартира [ADDRESS]. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і у частині третій статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказані норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі у судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того із подружжя, який її оспорює. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 р. у справі № 6-843цс17 та постановах ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 р. у справі № 404/1515/16-ц. Аналізуючи зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено факт придбання спірної квартири виключно за кошти, що належали йому особисто. Зокрема, його доводи про придбання квартири за рахунок особисто належних йому коштів, що були розміщені на депозитних рахунках, суд сприймає критично і не бере до уваги через те, що відповідачем та його представником не доведено того факту, що грошові кошти, що були розміщені на депозитних рахунках [NUMBER]; [NUMBER] та [NUMBER] в АТ "Ощадбанк», були використані ним саме на купівлю спірної квартири, а не на інші потреби. До того ж, судом встановлено, що на ім'я позивачки також були відкриті депозитні рахунки в АТ "Ощадбанк» за [NUMBER] від 08.02.2012 р. та [NUMBER] від 13.08.2012 р. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягає поділу в порядку, визначеному ст. 70 СК України, тобто по 1/2 частині за кожним із сторін, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у розмірі 754,62 грн. судового збору, 600 грн. за проведення оцінки спірного майна та 6 300 грн. витрат на правову допомогу, а всього на загальну суму - 7 654,62 грн.

Outcome: approved