Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON]. такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрована її колишня невістка [PERSON], яка за вказаною вище адресою тривалий час не проживає, а саме понад три роки, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. У квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідачки. Позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 березня 2006 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12293299 від 26 жовтня 2006 року, позивачка [PERSON] має у власності 1/1 частину спірної квартири. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка є власником спірної квартири, а отже, наділені повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірній квартирі зареєстрована зокрема відповідачка [PERSON], [INFO]. Відповідно до актів про непроживання особи, [PERSON], 1988 року народження, в квартирі [ADDRESS] з квітня 2015 року по теперішній час не проживає та в квартирі не зявляється. Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивачки, в яких зазначено, що відповідачка у вказаній в позові квартирі не мешкає з понад трьох років, у помешканні не зявляється та не цікавиться нею. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в квартирі [ADDRESS] з квітня 2015 року, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved