Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 18 листопада 2008 року Виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району району Київської області. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, розміром 1,0644 га, що розташована в в межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належала померлій на праві приватної власності на землю відповідно до Державного акта серія [NUMBER], виготовлений на підставі Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3870 від 14.09.2010 року. Отримати вищевказаний Державний акт на право власності па земельну ділянку розміром 1,0644 га за час свого життя померла не встигла, тому позивач звернувся до суду, так як має право на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, складений [PERSON] 04.04.2006 року. Спадщина позивачем прийнята в установлений законом строк, шляхом подачі заяви в Першу Київську обласну державну нотаріальну контору, з приводу чого заведено спадкову справу за № 272 за 2009 рік до майна померлої. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом па земельну ділянку 1,0644 га. розташована в адмінмежах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області державним нотаріусом Першої Київсько: обласної державної нотаріальної контори було відмовлено, про що винесено відповідну Постанову про відмову у вчиненій нотаріальної дії. Тому просив визнати за ним [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства розміром 1,0644 га, яка розташована в адмінмежах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON], що належала померлій на підставі Державного акта серії [NUMBER] на праві приватної власності на землю. Позивач в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] звернулась до суду з проханням слухати справу за її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача Горенської сільської ради у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідолялися належним чином, надіслали до суду заяву, просили розглядати справу за їх відсутність. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 18 листопада 2008 року Виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району району Київської області. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, розміром 1,0644 га, що розташована в в межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належала померлій на праві приватної власності на землю відповідно до Державного акта серія [NUMBER], виготовлений на підставі Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3870 від 14.09.2010 року. Отримати вищевказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 1,0644 га за час свого життя померла не встигла, тому позивач звернувся до суду, так як має право на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, складений [PERSON] 04.04.2006 року. Спадщина позивачем прийнята в установлений законом строк, шляхом подачі заяви в Першу Київську обласну державну нотаріальну контору, з приводу чого заведено спадкову справу за № 272 за 2009 рік до майна померлої. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом па земельну ділянку 1,0644 га. розташована в адмінмежах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області державним нотаріусом Першої Київсько: обласної державної нотаріальної контори було відмовлено, про що винесено відповідну Постанову про відмову у вчиненій нотаріальної дії. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку у натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Додатково цивільне законодавство визначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. У визначений ст. 1270 Цивільного кодексу України термін, позивач звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки ним не надано правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. Відповідно до вимог ст. 25, 328, 346 ЦК України, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та спадкоємцям вирішується судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з вимог п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК України, про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, Кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved