Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею домоволодіння [ADDRESS]. У будинку були зареєстровані онуки позивачки [PERSON] та [PERSON] На теперішній час відповідачі не проживають в будинку, а саме з 2013 року, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні будинку. У будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідачів. Позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримують вимоги, просять позов задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилимь з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із тим, що відповідачі своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2001 року, [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS]. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON],1987 року народження, з 06 червня 2003 року, а також [PERSON], 1988 року народження, з 03 серпня 2006 року. Відповідно до акту КСН «Мирний» від 18 вересня 2018 року, відповідачі зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS] з 2013 року. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], в яких зазначено, що відповідачі у вказаному в позові житловому будинку не мешкають тривалий час. [PERSON] в будинку не проживає з 2016 року, а [PERSON] з 2013 року. Комунальні послуги відповідачі не сплачують та особистих речей в будинку не зберігають. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі не проживають в спірному домоволодінні, вони втратили право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved