Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] В даному будинку також зареєстрований її син [PERSON] та [PERSON] зі своєї дружиною та донькою. Відповідач систематично порушує правила співпроживання: вчиняє сварки, вживає спиртні напої, утримує в будинку декілька котів, собак та папуг, тим самим створює неможливі умови для проживання іншим особам. Посилаючись на викладене, позивач просить суд виселити відповідача з вищевказаного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. Представник позивача адвокат [PERSON] надав до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, на задоволенні заявлених вимог наполягають. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заву відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону. Вислухавши доводи представника позивача, визнання позову відповідачем, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку необхідності задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], являється власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №104398637 від 20.11.2017 року (.с.9). Згідно наданої копії домової книги у вищевказаному житловому будинку 04.06.1992 року зареєстрований [PERSON], який являється сином позивача. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК Української РСР, позивач посилається на те, що відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння вчиняє сварки з позивачкою - членом сім'ї [PERSON], ображає її нецензуною лайкою та порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними За таких обставин суд вважає можливим виселити відповідача із займаного ним житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved