Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач кредитна спілка «Калина» звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про\~застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в якій просить застосувати наслідки недійсного правочину та зобовязати [PERSON], [INFO] повернути на користь [PERSON] спілки «Калина» кошти за [PERSON] договором № 0503825 від 21 січня 2015 року в сумі 130 503 грн. 17 коп. (Сто тридцять тисяч пятсот три грн. 17 коп.), посилаючись на мотиви викладені у позовній заяві. В судове засідання представник позивача не зявився, однак в матеріалах справи міститься заява про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення їй поштового відправлення (судових повісток), однак повторно до суду не зявилась\~ і не повідомила про причини своєї неявки. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і не зявився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст.224 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло\~ заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні факти. 21 січня 2015 року між [PERSON] спілкою «Калина» та [PERSON] було укладено [PERSON] договір № 0503825, за даним договором [PERSON] спілка «Калина» передала [PERSON] кредит в розмірі 150 000,00 грн. терміном з 21 січня 2015 року по 21 січня 2017 року зі сплатою 22 % річних. У звязку із недотриманням відповідачем графіку погашення заборгованості, позивач звернувся до Теребовлянського районного суду із позовною заявою до відповідача та поручителів, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] із вимогою про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 234 235 грн. 44 коп. з яких 150 000 грн. 00 коп. - сума неповернутого кредиту, 27085 грн.44 коп. - нараховані проценти на суму кредиту, 57150 грн. 00 коп,- нараховані інфляційні витрати. Рішенням Теребовлянського районного суду в Тернопільській області від 14 червня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін, у задоволені позову відмовлено, у звязку із тим, що кредитний договір № 0503825 від 21.01.2015 року та договори поруки до кредитного договору № 0503825 укладені 21 січня 2015 року є недійсними (нікчемними). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 216 ЦКУ передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 215, ст.. 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується видатковим касовим ордером № 73 від 21 січня 2015 року та № 83 від 27 січня 2015 року. Таким чином, аналізуючи докази у справі, суд вважає, що слід стягнути з [PERSON] в користь [PERSON]\~ спілки "Калина" грошові кошти в розмірі 130503 грн. 17 коп.

Outcome: approved