Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду , в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з жовтня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду розірваний в 2015 року . В шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . З 2011 року відповідач духовним, фізичним розвитком дитини не цікавився, участі у вихованні не приймає, матеріально не допомагає, дитина знаходиться на утриманні матері . Прохала позбавити відповідача батьківських прав та стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дочкою повноліття. У відкритому судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом порядок, про що свідчить розписки про отримання судових повісток. Представник третьої особи служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області у судовому засіданні позов підтримав , просить задовольнити. Представник третьої особи опікунської ради виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області до суду не з`явився , подав заяву про розгляд справи у його відсутність позов підтримав , просив задовольнити. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, допитавши свідка , дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Як було встановлено у судовому засіданні, сторони з 05 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішенням Київського районного суду м.Харкова від 25 грудня 2015 року, розірвано. У шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьком дитини у вказаному свідоцтві про народження записаний відповідач по справі [PERSON] . Як свідчить довідка виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради від 17.07.2019 року , [PERSON] проживає без реєстрації зі своєю дочкою [PERSON] по [ADDRESS] . Згідно характеристики виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради від 09.09.2019 року , [PERSON] проживає разом з дочкою та батьками з січня 2011 року в смт.Костянтинівка. За час проживання зарекомендувала себе з позитивної сторони , турботлива мати для своєї дитини , дитина виховується в любові та достатку . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.09.2019 року, проведеного в складі комісії за участю селищного голови Костянтинівської селищної ради [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивач разом з дочкою та батьками проживають у вказаному будинку . Будинок цегляний ,газифікований , має централізоване водопостачання , знаходиться в задовільному стані. Будинок має 4 кімнати , окрема кімната створена для належних умов для навчання та відпочинку для дитини. Біля будинку мається присадибна земельна ділянка площею 0,35 га для вирощування овочів , ведеться підсобне господарство. Як вбачається з довідки Костянтинівського ліцею Краснокутського району Харківської області від 10.09.2019 року , [PERSON] навчається в 3 класі вказаного ліцею. Згідно характеристики навчального закладу , дитина має хороший фізичний і розумовий розвиток, високий і достатній рівень навчальних досягнень , весела , емоційна , розсудлива , має багато друзів, користується повагою серед вчителів та учнів. Вихованню [PERSON] в сім`ї приділяє належну увагу тільки мама , яка цікавиться життям доньки у ліцеї, цікавиться результатами її навчання . Батько дитини [PERSON] до ліцею жодного разу не з`являвся , не телефонував , ніколи не цікавився життям доньки . Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області №1 від 25 лютого 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , комісіявважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки. Згідно висновку опікунської ради про доцільність позбавлення батьківських прав , затверджений рішенням виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради №29 від 09 вересня 2019 року , опікунська рада вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , оскільки останній ухиляється від виконання батьківських прав. Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила суду , що дійсно її дочка [PERSON] та онука [PERSON] з 2011 року проживають в одному будинку в смт.Костянтинівка. Батько дитини , до дитини не приїжджає, її долею не цікавиться , матеріально не забезпечую. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов`язку. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] долею дитини не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з дочкою не виявляє, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не займається її фізичним та духовним розвитком. Той факт, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився та не надав жодних заперечень проти позову, свідчить про те, що він не спілкується з дитиною та інтересу до дочки не виявляє, не цікавиться її життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Як передбачає ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. В силу ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, суд, враховуючи вищезазначені норми закону, приймає до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, те, що стягнень за іншими виконавчими листами він не має, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття [PERSON] повноліття . На думку суду, аліменти в такому розмірі достатні для забезпечення мінімальних потреб дитини та не будуть ставити у скрутне становище платника аліментів. Статтями 27, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надала суду достатньо доказів на підтвердження позову. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем позову, тобто з 20 вересня 2019 року. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 768,40 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved