Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON], [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, який 17 жовтня 2018 року уточнив щодо підстав позову, в якому просить визначити позивачеві додатковий строк у три місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON], померлої 02 січня 2005 року в селі Онилове Фрунзівського (тепер Захарівського) району Одеської області України. Свої вимоги щодо поважності пропуску строку обґрунтовує тим, що дізналась про існування посвідченого 16 вересня 2003 року заповіту спадкодавця тільки 27 червня 2018 року, коли отримала його дублікат за реєстром № 4 [PERSON] сільської ради Захарівського району Одеської області, у якому зазначено, що він не був змінений або скасований. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, але попередньо надали до суду заяву, в якій вказали, що вимоги позовної заяви підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити та розглядати справу без їх участі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій визнав зазначені позивачкою фактичні обставини і підтвердив, що вона отримала дублікат заповіту спадкодавця [PERSON] 27 червня 2018 року. Визнає право позивачки на вказану спадщину і не має наміру звертатись до суду з позовом про визнання цієї спадщини відумерлою та її передачу у власність територіальної громади. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 02 січня 2005 року в селі Онилове Фрунзівського району Одеської області України померла [PERSON] (далі спадкодавець), що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого на підставі актового запису № 2 зробленого 04 січня 2005 року в книзі реєстрації актів про смерть [PERSON] сільської ради Фрунзівського району Одеської області (а.с. 5). На підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0199447, виданого 01 квітня 1997 року Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі власного розпорядження № 131/97 від 01.04.1997 року та зареєстрованого 01 квітня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 207, спадкодавцю належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Світанок» села Онилове Фрунзівського району Одеської розміром 7,4 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 6). Відповідно до заповіту, посвідченого 16 вересня 2003 року за реєстром № 7 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Фрунзівського району Одеської області, спадкодавець заповідала позивачці, що народжена 01 травня 1961 року, зазначену вище земельну частку (пай). У заповіті зазначено, що його складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах [PERSON] сільської ради, а другий видається заповідачу (а.с. 7). Позивачкою до суду надано дублікат вказаного заповіту, виданий 27 червня 2018 року за реєстром № 4 [PERSON] сільської ради Захарівського району Одеської області, у якому зазначено, що він не був змінений або скасований. Відповідно до записів у паспорті позивачки, вона народилась 01 травня 1961 року в селі Онилове Фрунзівського району Одеської області, а з 07 березня 1997 року по теперішній час прописана (зареєстрована) за місцем проживання в [INFO]. Довідкою [PERSON] сільської ради Захарівського району Одеської області № 434 від 21.08.2018 року встановлено, що [PERSON], яка померла 02 січня 2005 року, на день своєї смерті постійно проживала і була зареєстрована в [INFO] у будинку, в якому немає зареєстрованих чи прописаних фізичних осіб (а.с. 8). Постановою державного нотаріуса Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] від 19 вересня 2018 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно спадкодавця з посиланням на те, що спадкова справа на майно померлої [PERSON], яка померла 02 січня 2005 року, відсутня та відсутні відомості про постійне проживання (реєстрацію) зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 19). Згідно листа Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 28.09.2018 року № 849/01-16, заповіти щодо майна [PERSON] не посвідчувалися, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Оцінюючи встановлені обставини та правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За положеннями ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30. 05. 2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобовязана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. У постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі № 6-496цс17 (яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом при застосуванні норм права) висловлено правову позицію стосовно того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі "Ілхан проти Туреччини" від 27.06.2000 р., при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивач є спадкоємцем за заповітом, усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб'єктом яких він є. У позовній заяві позивачка зазначає, що на день посвідчення заповіту і відкриття спадщини, які мали місце у Фрунзівському районі Одеської області, вона на відміну від спадкодавця проживала в Ананьївському районі, тому не знала, що спадкодавець заповідала їй вказану земельну частку (пай), вважає, що шестимісячний строк був пропущений нею з поважних причин. Про існування заповіту їй стало відомо лише 27 червня 2018 року, тобто після спливу шестимісячного строку, який встановлено для подання заяви про прийняття спадщини та який закінчився 02 липня 2005 року. Таким чином, судом встановлено, що позивачка у встановлений строк до нотаріуса з питанням прийняття спадщини не звернулася, оскільки вона не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, про існування заповіту ніхто їй не повідомляв та не знала про наявність даного заповіту. Враховуючи викладене та з огляду на те, що відповідач визнав позов, судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved