Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

покликаючись на непогашення відповідачем заборгованості по кредитному договору позивач у поданій до суду 13 жовтня 2015 року заяві просить стягнути з нього 484 376, 84 грн. боргу та сплачений судовий збір у розмірі 7 265 грн. 65 коп. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві представник позивача просить справу слухати у його відсутність, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних осіб в порядку заочного розгляду і згідно ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з»ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявленого позову на підставі представлених доказів, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом і даний факт вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено кредитний договір 12 вересня 2008 року на суму 9\~497, 95 дол. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік. Тобто кредитними коштами виступила іноземна валюта, а саме долари США. Позичальник порушував узгоджений сторонами графік погашення суми кредиту, останє погашення відбулося 09 червня 2010 року, внаслідок чого допустив виникнення заборгованості. У відповідності до розрахунку позивача станом на 24 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 27 434, 57 дол.США, а саме: ●5 110, 57 дол.США - заборгованість за кредитом; ●2 211, 59 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; ●2 450, 57 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; ●17 661, 84 дол.США пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором; ●11, 36 дол.США - штраф ( фіксована частина ), ●1 047, 42 дол.США штраф ( процентна складова ). Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 червня 2011 року з відповідача стягнута на користь позивача заборгованість за вказаним договором у сумі 6 486, 22 доларів США станом на 05 липня 2010 року, на розмір якої зменшується кредитна заборгованість. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, виходячи з характеру спірних правовідносин та змісту норм ст.ст.598 - 599, 653 ЦК України розрізняються поняття «розірвання договору» і «припинення зобов'язання (договору)». При цьому розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення і дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін. Розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним (ст.651 ЦК України). Договір також може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду за правилами, встановленими ст.652 ЦК України. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином (ст.ст.598, 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Пред'явлення одночасно з вимогою про стягнення боргу вимоги про розірвання кредитного договору є правом кредитора, а не його обов'язком. У справі кредитор такої вимоги до боржника не пред'являв. Звернення до суду з підстав, передбачених законом і договором, із вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням його умов не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком неналежного виконання боржником своїх зобов'язань і способом цивільно-правової відповідальності останнього. Як вбачається із роз'яснень, викладених у абз.1, 2 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Аналогічні правові висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). Саме по собі рішення суду про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, теж не припиняє наявні між сторонами договірні правовідносини, оскільки в силу вимог ЦК України зобов'язання припиняється на підставах встановлених договором або законом (ст.598) та виконанням, проведеним належним чином (ст.599), не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання боргу, а за наявності для того підстав, і для застосування штрафних санкцій. Будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі вказаного кредитного договору, продовжуються. Навіть факт виконання боржником судового рішення не припинив би дію кредитного договору в частині нарахування відсотків за користування кредитними коштами, комісії, а також пені та штрафних санкцій у період починаючи з дати, до якої був нарахований борг, що його стягнув суд, по день виконання боржником рішення суду. Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. Не заперечуючи проти існування факту кредитної заборгованості позичальника перед кредитором, суд не згідний з її розміром. У відповідності до правової позиції, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, що згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суддів, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами даного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних осіб під час здійснення завдань цивільного судочинства у відповідності до Конституції України суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині нарахування штрафу за порушення умов договору слід відмовити. У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного, ст.ст.526, 543, 572, 575, 589, 1054 ЦК України,

Outcome: approved