Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що вона є рідною донькою [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті матері в установлений законом строк вона прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою. Нотаріусом їй не було повідомлено про існування заповіту. Після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини відповідач вимагала у позивачки правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які належали її батькові, [PERSON], померлого [INFO], та її братові, [PERSON], померлого [INFO], які зберігались у позивачки, та повідомила про існування заповіту на її користь. Отримавши копію заповіту у Нерубайській сільській раді, позивачка звернула увагу, що особисто мати заповіт не підписувала. Посилання в тексті заповіту на хворобу заповідача, яка унеможливлює прочитати та підписати особисто правочин, а відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджено медичними документами та не конкретизовано, яка хвороба чи вада здоров'я унеможливлює особисто прочитати та підписати заповіт. Дійсно, останні шість років мати позивачки тяжко хворіла на ракову пухлину, мала ряд соматичних захворювань, але була повністю дієздатною людиною, без вади зору та хвороби рук. В медичній документації щодо [PERSON] та у висновку судово-психіатричної експертизи не зазначені вади зору, хвороба рук, які унеможливили особисто прочитати та підписати заповіт. Дані обставини вказують на порушення. Крім того, як вбачається із суперечливого тексту заповіту, він складався, прочитувався та підписувався свідками при особистій присутності заповідача в приміщенні Нерубайської сільської ради. Тобто, [PERSON] мала змогу особисто прийти до приміщення сільської ради, але особисто прочитати та підписати заповіт не змогла. При цьому, на першій сторінці суперечливого заповіту зазначено: « після прочитання заповіту секретарем виконкому, а також свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано [PERSON]». На зворотній сторінці заповіту зазначено: «заповіт уголос прочитаний заповідачем до його підписання у присутності запрошених нею свідків...». Дані відомості є суперечливими та вказують на порушення порядку посвідчення заповіту. В посвідчувальному написі правочину не зазначено, що нотаріальна дія вчинялась поза приміщенням органу місцевого самоврядування, а тому необхідно вважати, що нотаріальна дія вчинялась у приміщенні сільської ради. Таким чином, текст заповіту містить суперечливі дані щодо хвороби заповідача, що унеможливлює особисто прочитати та підписати правочин, але особисто прибути до приміщення вчинення правочину дана хвороба не завадила. Щодо запрошених заповідачем свідків та підписанта заповіту від 24.06.2015року. Все життя покійна [PERSON] проживала та була зареєстрована в с. Кам'янече Новоархангельського району, що підтверджується копією довідки від 04.07.2016 року за № 834. 29 травня 2015 року [PERSON] надала позивачці довіреність на оформлення спадщини після смерті свого сина, яка посвідчена секретарем Кам'янецької сільської ради, зареєстрована в реєстрі за № 145 та зазначила, що все майно, яке у неї буде, вона заповідатиме дітям. Про свої плани на переїзд до відповідача нічого не казала. За два місяці до смерті відповідач, без відома позивачки, забрала матір з її будинку та перевезла у с. Нерубайка за місцем свого проживання, де мама нікого не знала, тому запросити особисто свідків та підписанта заповіту вона не могла. Обирала свідків та підписанта заповіту відповідач. Таким чином, ініціатива складання та посвідчення в такій спосіб заповіту відходила від відповідача, а вказані обставини свідчать про порушення форми та порядку посвідчення заповіту, порушення таємниці заповіту, оскільки особа, на користь якої було складено заповіт, була обізнана з відомостями щодо факту складення заповіту, його змістом до відкриття спадщини. Крім того, дані обставини вказують, що не підписаний мамою заповіт не відповідає дійсному її волевиявленню та який складений під впливом відповідача. Однією із особливостей заповіту, як правочину є те, що він водночас може бути віднесений і до нікчемних і до оспорюваних правочинів. Позивачка просила суд визнати заповіт [PERSON] складений на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконкому Нерубайської сільської ради Новоархангельського району 24.06.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 291, недійсним. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, разом з тим пояснила, що у неї була матір [PERSON], яка була зареєстрована в с. Кам'янече, по сусідству біля неї. В 2014 році за її адресою зареєструвалася сестра [PERSON], яка там не проживала. Матір за свого життя зазначала, що спадщина має бути поділена між дітьми порівну. Пояснила, що в 2014 році в кінці листопада - на початку грудня відповідачка забрала матір до себе в с. Нерубайка, де остання проживала. На момент того, коли сестра забирала матір до себе, вона не потребувала стороннього догляду. Її стосунки з матір'ю були дуже хороші, вона постійно телефонувала матері, цікавилася її життям, їздила в гості до матері зі своїми дітьми. Під час зустрічей з матір'ю остання нічого про своє майно позивачці не повідомляла. Під час розмов по телефону матір повідомляла позивачці про те, що не дуже рада про те, що переїхала жити до відповідачки, оскільки нікого там не знала. Потім вона їздила до матері, однак не змогла побачитися з нею, оскільки вона була зачинена. З травня позивачка вже не змогла побачитися, а ще пізніше у часі не змогла і зідзвонитися із нею через те, що цьому перешкоджала відповідачка. Про смерть матері позивачка дізналася тільки наступного дня. Пояснила, що про смерть їй ніхто не сказав. Померла матір в с. Нерубайка. Приймала участь в похованні, а саме у приготуванні поминального обіду. На даний час з відповідачкою не спілкується, однак ще після смерті матері вони спілкувалися, мали намір поїхати до нотаріуса для того, щоб подати заяву про прийняття спадщини. Про наявність заповіту позивачка нічого не знала. 22 січня 2016 року позивачка поїхала до нотаріуса подавати заяву про прийняття спадщини, там вона дізналася, що відповідачка подала заяву про прийняття спадщини 20 січня 2016 року. Про заповіт позивачка дізналася тоді, як відповідачка приїхала до неї, щоб забрати документи, які їй віддала покійна матір при житті. Пізніше у часі позивачка побачила у місцевій газеті оголошення, в якому йшлося про те, що вищезазначені документи втрачені. В ході підготовки до подачі позову до суду, позивачка від працівників Нерубайської сільської ради дізналася, що заповіт був посвідчений в Нерубайській сільській раді, однак покійної матері в сільській раді не було, заповіт був складений без її присутності. Представники позивачки в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідачка позов не визнала та пояснила суду, що заповіт відповідає волі її матері та є дійсним. Вважає, що дійсність заповіту підтверджується затвердженням його секретарем сільської ради. Пояснила, що секретар була в її будинку, пізніше їй стало відомо, що матір вчинила заповіт. Крім того, пояснила, що з грудня 2014 року її покійна матір переїхала проживати до неї на територію Нерубайської сільської ради. Напередодні вона приїхала, щоб провідати свою матір, тоді мама повідомила їй, що має труднощі у побуті, а на зиму їй буде зовсім важко жити одній. Тоді вона запропонувала матері переїхати до неї, на що мама погодилася. У покійної матері було двоє дітей, це була вона та позивачка. Переїзд матері вона з позивачкою не погоджувала. Покійна матір знала куди вона переїжджає, оскільки коли раніше у часі приїжджала до неї спілкувалася з її сусідами [PERSON] та [PERSON]. Різниця у віці між свідками, які були присутні при складанні заповіту, та матері була великою. Свідків та секретаря сільської ради до себе додому запрошувала вона сама. Матір почувала себе погано, не могла самостійно забезпечити свою життєдіяльність. Мито за складання заповіту сплачувала вона сама. Від секретаря сільської ради вона дізналася про те, що для складання заповіту потрібні свідки. По телефону вона викликала свідків. Після цього секретар разом зі свідками в будинку склали заповіту, в цей час її в будинку не було. Потім секретар сільської ради разом зі свідками пішли до сільської ради. Секретар сільської ради та її матір повідомили їй про те, що на її користь складений заповіт. Крім того, пояснила, що однією з причин того, що вона забрала матір до себе, послужила неадекватна поведінка позивачки відносно матері. Проте до правоохоронних органів мама не зверталася. Представник відповідачки позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки позивачкою не надано доказів, які б вказували, на те, що заповіт є недійсним. Представник відповідача Нерубайської сільської ради [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, крім того пояснила, що обрана на посаду секретаря Нерубайської сільської ради 16 листопада 2010 року, про що винесено рішення сільської ради. Повноваження посвідчення нотаріальних дій їй надано відповідно до посадової інструкції. 24 червня 2015 року близько 08.00 год. до неї зателефонувала [PERSON], та пояснила, що її матір дуже хвора і має бажання скласти заповіт. На той час вона, як секретар сільської ради, знала про те, що на утриманні [PERSON] перебуває її матір, яка була хвора. [PERSON] повідомила, що її матір хоче скласти заповіт та запитала чи її матір може посвідчити заповіт в Нерубайській сільській раді, оскільки вона не зареєстрована на її території. Та запитала чи не могла б вона прийти додому до відповідачки та посвідчити заповіт, на що вона погодилася. З відповідачкою вони знайомі давно, оскільки вони односельці. 24 червня 2015 року близько 08.20 год. вона пішла додому до відповідачки. Прийшовши туди, її зустріла відповідачка, та запросила до будинку, оскільки заповідачка хотіла з нею поспілкуватися. Зайшовши до будинку, вона побачила, що в кімнаті лежала заповідачка, виглядала кволою. Заповідачка повідомила, що хоче скласти заповіт, та заповісти все її майно відповідачці. Пояснила, що знала про те, що у заповідачки двоє дітей, проте про причину того, чому заповідачка хоче заповісти все майно одній дитині не цікавилася. Оскільки заповідачка була кволою, вона не пропонувала їй пройти до сільської ради. Пояснила про порядок вчинення заповіту у будинку. Заповідачка повідомила, що не зможе написати два речення та підписати заповіт. Після цього секретар пояснила їй про можливість посвідчення заповіту зі свідками, на що заповідачка погодилася. Потім вона попросила відповідачку знайти трьох свідків для посвідчення заповіту. Через деякий час прийшли свідки. Це були [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Після цього секретар пояснила свідкам про намір заповідачки. На запитання секретаря, заповідачка повідомила, що не заперечує проти даних свідків. Потім при свідках заповідачка повідомила, що все своє майно хоче заповісти відповідачці. Потім секретар зібрала паспорти свідків та заповідачки. Про зміст заповіту відповідачці вона не повідомляла. Після цього, зі слів заповідачки, у сільській раді секретар склала заповіт та повернулася до домоволодіння відповідачки. Вона та свідки зайшли до будинку, де в присутності заповідачки вона прочитала текст заповіту, який був на одному аркуші з обох сторін. Свідки підписали заповіт. Після цього вона завірила підписом та печаткою заповіт, взяла у відповідачки гроші для сплати мита та пішла. Також пояснила, що на час складання заповіту вона обіймала посаду заступника голови виконавчого комітету Нерубайської сільської ради, секретарем виконкому її не обирали. В ході судових дебатів наголосила на тому, що позов необхідно задовольнити Представник третьої особи Новоархангельської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Суд ухвалив проводити судове засідання у відсутності представника зазначеного органу. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню враховуючи наступне. Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Судом встановлено, що згідно світлокопії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 05.07.2016 року [PERSON] померла [INFO] в с. Кам'янече Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.4/. З приписів ч. 1 ст. 1220 ЦК України слідує, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Ч. 1 ст. 1221 ЦК України вказує на те, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, як вбачається із зазначеного свідоцтва про смерть - місцем смерті останньої зазначено с. Кам'янече Новоархангельського району Кіровоградської області. Відповідно до світлокопій свідоцтв про народження позивачки та відповідачки, померла доводилась їм рідною мамою /а.с.188,190/. Зі свідоцтва про одруження та витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, позивачка та відповідачка після одруження змінили свої дівочі прізвища відповідно на [PERSON] та [PERSON] /а.с.189,191/. За життя [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно, де б воно б не знаходилось і з чого б воно не складалось взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла відповідачці [PERSON] Даний заповіт був підписаний трьома свідками та посвідчений секретарем Нерубайської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.11/. За заявами позивачки та відповідачки про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа, на час постановляння рішення суду майно, що залишилось після смерті спадкодавиці не успадковане /а.с. 179-194/. Ст. 1216 ЦК України вказує на те, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дефініція заповіту дана у ст. 1233 ЦК України, зокрема це є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 1 ст. 1235 ЦК України наголошує, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В нашому випадку померла заповіла все своє майно, одній із своїх доньок, а саме відповідачці у справі. Ст. 1247 ЦК України, як імперативна норма, прямо вказує на вимоги до заповіту, так відповідно до її положень - заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. В частинах 1 та 4 ст. 207 ЦК України встановлено вимоги до письмової форми правочину, зокрема правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно частин 1, 2, 3, 4 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. З аналізу зазначених норм права вбачається, що заповіт за своєю правовою природою - це односторонній правочин (розпорядження) спадкодавця на користь спадкоємця. Заповіт складається за життя спадкодавця, з урахуванням його дієздатності та його вільного волевиявлення та мети, тобто внутрішньої волі. Заповіт повинен відповідати положенням ст.ст. 202, 203, 207, 1247 ЦК України. Як вбачається з наданого суду заповіту /а.с.11/, його складено в с. Нерубайка Новоархангельського району Кіровоградської області, майже за два місяці до часу смерті спадкодавиці, але в заповіті не вказано конкретного місця його складання, а саме за місцем проживання спадкодавця, або за місцем розташування відповідного органу місцевого самоврядування. Також суд звертає увагу, що не може вважатись волевиявленням особи надрукований текст заповідального розпорядження, оскільки він не відповідає волі заповідача, дане повинно зазначатись при безпосередній участі заповідача та вноситись прописним текстом, а не шаблонно (як пояснила в судовому засіданні секретар Нерубайської сільської ради, а саме, що заповіт був надрукований в приміщенні Нерубайської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області). Відповідно висновку судово-психіатричної експертизи № 548 від 13.12.2016 року на час посвідчення заповіту 24.05.2015 року [PERSON] виявляла ознаки астенічного синдрому внаслідок наростаючої ракової інтоксикації. За своїм психічним станом у зазначений період часу могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Із наданої на експертизу медичної документації вбачається, що протягом життя остання психічними захворюваннями не хворіла. Наркотичні препарати були призначені [PERSON] після складання заповіту 24.06.2015 року, тому їх вплив на її дієздатність не оцінюється /а.с.8-10/. З цього можна зробити висновок, що спадкодавиця могла керувати своїми діями на час складання заповіту та могла його самостійно посвідчити, відповідачі, як сторони у справі, не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердженого того, що померла не могла в силу наявної в неї хвороби здійснювати певні рухи, що в неї була порушена моторика рук, або в силу чого вона була позбавлена схвали (підписати) правочин в нашому випадку заповіт. Крім того, в заповіті йдеться оперування такими поняттями, як «заповіт записаний, секретарем виконкому, зі слів заповідача [PERSON].», хоча заповіт складений самостійно секретарем в приміщенні Нерубайської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, також йдеться мова на першій сторінці про те, що у « зв'язку з хворобою заповідача [PERSON], на її особисте прохання та за її дорученням, після прочитання заповіту секретарем виконкому, а також свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано [PERSON]», на зворотній сторінці що «заповіт уголос прочитаний заповідачем до його підписання в присутності запрошених нею свідків [PERSON] та [PERSON]» /а.с.11/, в даному випадку прослідковується те, що заповідачка мала сили та можливість тримати заповіт та зачитати його вголос та в подальшому його підписати. Ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Але натомість, як встановлено в судовому засіданні заповіт після його підписання секретарем та свідками, на території домоволодіння відповідачки, був вручений останній, при цьому суд констатує те, що заповіт вже був зареєстрований в Спадковому реєстрі, до часу його підписання, що є неприпустимо виходячи із положень ч. 4 ст. 1247 ЦК України, яка вказує, що зазначення дія повинна бути вчинена після посвідчення заповіту спадкодавцем. Також в положенні про Спадковий реєстр затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 р. № 1810/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.07.2011 року за № 831/19569, яке установлює порядок ведення й користування спадковим реєстром, внесення до нього відомостей про заповіти та спадкові договори, посвідчені в Україні, а за бажанням заповідача - посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) і зареєстровані в іноземних державах згідно з Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів, про заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину, а також надання інформації з нього, в п. 1.3.3 1.3 зазначено, що реєстраторами Спадкового реєстру є посадові особи органу місцевого самоврядування, що мають доступ до Спадкового реєстру через інформаційну мережу Мін'юсту щодо заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину, в п. 2.9, зазначено, що реєстратор вносить відомості до Спадкового реєстру у день вчинення відповідної нотаріальної дії. З наведеного слідує, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування після вчинення відповідної нотаріальної дії та схвалення її стороною (або свідками в її присутності) повинна була внести відомості до спадкового реєстру у день вчинення нотаріальної дії, а потім після відкриття спадщини ( в разі смерті особи) вручити заповіт особі (особам), які зазначенні в ньому, як спадкоємці. З положень ст. 1251 ЦК України слідує, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до рішення № 2 від 05.11.2015 року [PERSON] обрано секретарем Нерубайської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області. З рішення № 30 виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області від 19.11.2010 року, яке діяло на момент складання заповіту, слідує, що обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на території Нерубайської сільської ради покладено на секретаря виконкому сільської ради [PERSON], покладено на останню керуватись в своїй роботі нормативно-правовими актами, та відповідно до ст. 8 ч. 2 Закону України «Про нотаріат» зберігати нотаріальну таємницю. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], її на той час було обрано на посаду заступника голови виконавчого комітету Нерубайської сільської ради, секретарем виконкому її не обирали. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дана норма кореспондується у ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Частинами 1, 5 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. У ст. 2 Закону України «Про нотаріат» йдеться мова, про те, що правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України , цей Закон, інші законодавчі акти України. Ч. 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат» наголошує, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 Закону України «Про нотаріат», а також помічник нотаріуса зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про нотаріат»). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування мають право вчиняти нотаріальну дію, щодо посвідчення заповітів (крім секретних). Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.9, 2.11, 2.12, пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6, 1.10 глави ІІІ порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року № 1298/2 0036 нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: «У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: [ADDRESS]»). Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України «Про нотаріат». У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. Під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат». Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії, визначені статтею 47 Закону України «Про нотаріат». Посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування (додатки 1-14). Посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, без підчисток. Дописки чи виправлення, зроблені у тексті посвідчувального напису, застерігаються посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчинила нотаріальну дію, після посвідчувального напису і скріплюються її підписом та печаткою органу місцевого самоврядування із зазначенням дати. Для застосування посвідчувальних написів можуть використовуватись штампи з текстом відповідного напису. Для оформлення нотаріальних документів також можуть застосовуватися мастичні штампи зі словами "копія", «копія з копії», «дублікат, що має силу оригіналу», «згідно з оригіналом» тощо. Посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій самій сторінці чи на звороті документа. Якщо посвідчувальний напис не вміщується на нотаріально оформлюваному документі, він має бути продовжений на прикріпленому до документа аркуші паперу. У цьому випадку аркуші, на яких викладено текст документа, і аркуш із продовженням посвідчувального напису скріплюються у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності. Аркуші повинні бути пронумеровані, кількість їх засвідчена підписом посадової особи органу місцевого самоврядування, скріпленим печаткою цього органу. Усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому статтею 52 Закону України «Про нотаріат» та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, зареєстрованими у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 за № 1318/18613 (далі - Правила). У разі покладення обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій на декількох посадових осіб органу місцевого самоврядування - старост кожний староста веде окремий реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Кожному реєстру для реєстрації нотаріальних дій присвоюється свій індекс, який має збігатися з номером печатки старости. При цьому запис на оформленому старостою документі здійснюється у вигляді такого набору цифр: 1-2, 3-4, 12-1 тощо, де перша цифра означає індекс реєстру для реєстрації нотаріальних дій старости, а друга цифра - порядковий номер запису нотаріальної дії у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Якщо органом місцевого самоврядування вказані обов'язки покладено на одну посадову особу (старосту), записи, що здійснюються при реєстрації нотаріальних дій вказаною посадовою особою, складаються з однієї цифри, яка відповідає порядковому номеру нотаріальної дії (1, 2, 3, 10 тощо). Записи в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій повинні бути повними і скороченню не підлягають, крім загальноприйнятих скорочень. Наприклад, місто - м., район - р-н, селище міського типу - смт, вулиця - вул., будинок - буд., квартира - кв. Дописки і виправлення, зроблені в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, повинні бути застережені посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплені її підписом та печаткою органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані роз'яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому . Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі». З означеного вище слідує, що [PERSON] на час складання, оголошення та підписання заповіту не мала статусу уповноваженої особи органу місцевого самоврядування та не мала відповідних повноважень на посвідчення заповіту. Крім того, при посвідченні заповіту не дотрималась вищезазначених положень ЦК України, Закону України «Про нотаріат»,порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, Закону України «Про місцеве самоврядування в України», а саме не вказала місце вчинення правочину, які саме хвороба (або вади) заважали померлій схвалити правочин, не переконалась в тому, що свідки були запрошені безпосередньо самою заповідачкою, внесла до заповіту відомості про заповідання всього майна не з самих слів заповідача, а з шаблону, не переконалась в реальному волевиявленні заповідачки на реалізації права на заповідання належного їй майна, не звернула увагу, щодо реєстрації заповідачки в іншому населеному пункті, допустила розголошення відомостей щодо факту складення заповіту (шляхом ведення бесід з цього приводу з відповідачкою та в подальшому врученню зазначеного заповіту останній). На зазначені обставини також вказують розбіжності в показаннях відповідачів, які були вислухані в ході судового розгляду справи. Виходячи із положень частин 1, 2 та 4 ЦК України, які регламентують, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З наведених в мотивувальній частині рішення обставин зазначений вище заповіт підлягає безумовному визнанню недійсним. З відповідачів відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог витрати понесені позивачкою при зверненні до суду (сплачений судовий збір) та витрати за отримання юридичних послуг. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із принципу верховенства права, як фундаментального принципу в правовій площині. На підставі наведеного та

Outcome: approved