Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В . , а також договір дарування №440 від 02.03.2012 року вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю ., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником спірної квартири, проте у зв`язку із хворобою матері була вимушена її доглядати та з 2009 року по 2015 рік мешкати за адресою матері. У цей період шахрайським шляхом її квартира була продана за договором купівлі - продажу нібито від її імені, а потім відчужена за договором дарування. Позивач зазначає, що жодних паперів вона не підписувала, а тому за захистом своїх прав звернулась до суду. У судове засідання позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої наполягав на задоволенні позову. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, проте у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не звертались, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідачі не висловили. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, відсутні. Враховуючи також вимоги ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку без фіксування судового процесу - за відсутності учасників. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 17.07.2003 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сакал І.М ., зареєстрованого в реєстрі за № 2958, який 13.08.2003 року був зареєстрований КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», запис № 22 в книзі 446 пр-47, за реєстровим номером квартири за державним реєстром прав власності на нерухому майно 18327431. З травня місяця 2009 року позивачка була тимчасово відсутня за місцем постійного проживання у зв`язку з доглядом за своєю непрацездатної матір`ю [PERSON] , [INFO] , та мешкала разом з нею за її постійним місцем проживання в [ADDRESS] , по день її смерті. У період відсутності, доступ до належної позивачу квартири, а також до правовстановлюючих документів та її паспорту, які залишилися в квартирі, мала [PERSON] , яка за проханням позивача доглядала за квартирою. 30.09.2009 року належна позивачці квартира була відчужена на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В ., відповідно до умов якого позивачка передала у власність, а [PERSON] , прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . По даному факту позивач звернулася до правоохоронних органів та 01.09.2016 року Суворовським відділом поліції в м. Одесі було внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових роздувань за № 12016160490005871, за правовою кваліфікацією по ст.190 ч.4 КК України. 02.03.2012 року [PERSON] вищевказана квартира була повторно відчужена [PERSON] на підставі договору дарування №440, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.09.2018 року за клопотанням позивача у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено запитання: чи виконано підпис, який міститься у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: [ADDRESS], посвідченого Гарською В.В ., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, - Маляренко Людмилою Ростиславівною, або іншою особою? Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №18-3643 від 18.12.2018 року підпис, який міститься у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: [ADDRESS], посвідченого Гарською В.В ., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст.658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Зміст правочинів, відповідно до п.1 ст.203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України. Згідно ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст.203 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. У відповідності до вимог ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст.203 Цивільного Кодексу України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Так, відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 3 ч.1 ст.388ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідачі не спростували жодним належним і допустимим доказом зазначені позивачем обставини. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача за позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 30.09.2009 року квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В . , а також договору дарування №440 від 02.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю . правомірними та такими, що підлягають задоволенню повністю. Позивачка звільнена від сплати судового збору, та з урахуванням задоволення позову, відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України "Про судовий збір", з відповідачів підлягає стягненню у рівних частках з кожного максимальна сума судового збору (виходячи з вартості квартири у даному регіоні) у розмірі 8810 гривень 00 копійок, тобто по 2936 гривень 67 копійок з кожного, із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved