Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовами доКиївської міської ради, [PERSON], третя особа, яка не замовляє самостійних вимог «Приватний нотаріус Кравченко Наталія Петрівни» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати незаконними та скасувати рішення Київської міської ради №308/9796 від 23 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] на [ADDRESS] для будівництва, обслуговуванню та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування; рішення Київської міської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування на [ADDRESS] і передачу частини вищезгаданої земельної ділянки у користування громадянину площею 0,0895 га (кадастровий номер [NUMBER])№575/575 від 10 грудня 2014 року; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 02 квітня 2015 року, укладений між Київською міською радою та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №62; та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. Позивач позов обґрунтовує тим, що 10 грудня 2014 року Київська міська рада прийняла рішення № 575/575 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування на [ADDRESS] і передачу частини вищезгаданої земельної ділянки у користування громадянину площею 0,0895 га (кадастровий номер [NUMBER]).На підставі вказаного рішення 02 квітня 2015 року між Київською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0895 га., кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою - [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстровано в реєстрі за № 62. Право оренди вказаної вище земельної ділянки зареєстровано приватним нотаріусом Кравченко Н.П. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно02 квітня 2015 року, рішення про державну реєстрацію № 20484209 від 02.04.2015 року, що підтверджується витягом з індексним номером 35869768. В подальшому, 17 січня 2012 року, на підставі рішення Київської міської ради від 26.07.2007р. №101/1935, між Київською міською радою та TOB «О.М.С.» укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,6904 га. кадастровий номер [NUMBER], розташованої по [ADDRESS]. Зазначений договір оренди земельної ділянки зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про що зроблено відповідний запис від 18 квітня 2012 р. за №75-6-00545 у книзі записів державної реєстрації договорів. 12 липня 2012 року Київська міська рада прийняла рішення № 940/8277 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 26.07.2007 р. № 101/1935 та про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18.04.2012 р. № 75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С.». Тобто Київська міська рада в односторонньому порядку розірвала договір оренди земельної ділянки. Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2014 у справі № 5011-66/10331-2012, визнано нечинним та скасовано рішення Київської міської рада IX сесії VI скликання № 940/8277 від 12.07.2012 р. «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 26.07.2007 р. № 101/1935 та про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18.04.2012 р. № 75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та TOB «О.М.С.». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 квітня 2015 року залишено в силі рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2014 року. З цього моменту, з 27 січня 2015 р. ТОВ «О.М.С.» вважає себе орендарем земельної ділянки площею 0,6904 га. кадастровий номер [NUMBER]. Водночас, незважаючи на те, що ТОВ «О.М.С.» є орендарем земельної ділянки, під час дії Договору оренди земельної ділянки укладеного між Київською міською радою і ТОВ «О.М.С.» та зареєстрованого 18.04.2012 за № 75-6-00545, Київська міська рада та [PERSON] 02 квітня 2015 уклали спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0895 га., кадастровий номер [NUMBER]. Вказана земельна ділянка є складовою частиною земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 0,6904 га. орендарем якої є TOB «О.М.С.». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із підстав зазначених в позові, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначив, що земельна ділянка була передана ТОВ «О.М.С» за актом прийняття-передачі. Водночас, після прийняття Київрадою рішення № 940/8277 від 12.07.2012 р. земельна ділянка не поверталась Київраді за актом. З моменту вступу рішення суду в законну силу, тобто з 27 січня 2015 р. були відновлені права ТОВ «О.М.С.» на оренду земельної ділянки площею 0,6904 га. по [ADDRESS]. Щодо своїх прав, позивач зазначив, що згідно із п. 11.7 договору: після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належно виконання своїх обов'язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за гри місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію. 19 травня 2017 р. ТОВ «О.М.С.» повідомило Київську міську раду про те, що ТОВ «О.М.С.» як орендар земельної ділянки за договором від 18 квітня 2012 р. №75-6-00545 своєчасно звернулося з клопотанням про поновлення договору оренди, про відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договору заперечення проти поновлення договору оренди, та запропонувало підписати додаткову угоду. Виходячи із вищесказаного, представник позивача вважає, що ТОВ «О.М.С.» на даний момент є законним орендарем земельної ділянки площею 0,6904 га. згідно з договором від 18 квітня 2012 р. № 75-6-00545 і строк дії договору поновлений на той самим строк (5 років) і на тих самих умовах, які були передбачені договором. ТОВ «О.М.С.» вважає, що оспорюванні рішення Київської міської ради віл 23 жовтня 2013 р. № 575/575, віл 10 грудня 2014 р. №575/575 є незаконними, та підлягають скасуванню, а договір оренди земельної ділянки від 02 квітня 2015 р. є недійсним з підстав порушення вимог ст.134 ЗК України, ст.. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». При цьому, позивачем було додано, що оскільки договір оренди укладено після набрання законної сили судовим рішенням, вказаний договір є недійсним (том№2, а.с.142-147). Представник відповідача Київської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що вважає рішення КМДА такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Щодо спірного договору, зазначив, що його було укладено на виконання рішення і що, оскільки рішення було прийнято до набрання судовим рішенням законної сили, укладення такого договору, не залежно від дати його підписання є правомірним. Також звернув увагу, що на його думку, у позивача взагалі відсутнє право на звернення до суду оскільки на момент судового розгляду, сплив строк дії договору оренди позивача, про пролонгацію вказаного договору представнику невідомо. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що [PERSON] було передано землю із земель комунальної власності, і відповідно, жодних даних щодо того, що земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «О.М.С.»не містилось. Також, представник звертав увагу, що позивачем не вказано в чому саме полягає порушення закону, не зазначено з яких саме підстав він просить визнати договір недійсним. Звертав увагу на те, що позивачем не було здійснено жодних дій, спрямованих на поновлення договору оренди та реєстрації такого договору оренди у відповідності на той час законодавства, а також, дій, пов'язаних з реєстрацією земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, відповідно, на думку представника земельної ділянки з кадастровим номером, який був зазначений в договорі оренди і якої стосувалось судове рішення, на яке посилається позивач - не існує, як об'єкту цивільних прав (том№1, а.с.155-157). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Кравченко Н.П. до суду не з'явилась, повідомлялась належним чином (том№1 а.с.83,93, том№2 а.с.80). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначила, що відповідно до рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 101/1935 «Про передачу земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на [ADDRESS]» передано товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,72 га для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на [ADDRESS] за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (договір оренди земельної ділянки від 18.04.2012 № 75-6-00545). На виконання рішення Київської міської ради від 12.07.2012 № 940/8277 «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 101/1935 та про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18.04.2012 № 75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.»» Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внесено до книги записів державної реєстрації договорів оренди землі запис про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18.04.2012 № 75-6-00545 та знято відповідний договір оренди з реєстрації. У судовому порядку рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2014 у справі № 5011-66/10331-2012 визнано нечинним та скасовано рішення Київської міської ради від 12.07.2012 № 940/8277. Крім того, з 01.01.2013 набрали чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр» та Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких Департамент земельних ресурсів з 01.01.2013 не наділений повноваженнями щодо ведення Державного земельного кадастру та щодо державної реєстрації прав власності, користування земельною ділянкою. Відтак, ТОВ «О.М.С.», після набрання чинності рішення Господарського суду міста Києва, мало вчинити дії щодо реєстрації договору оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На підставі рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 308/9796 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] на [ADDRESS] для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування» гр. [PERSON] розроблено та погоджено у встановлено порядку проект землеустрою на [ADDRESS] орієнтованою площею 0,09 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) в довгострокову. оренду на 10 років для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування згідно з планом-схемою (додаток до рішення) (К-20986). Рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 № 575/575 земельну ділянку передано [PERSON] Право оренди зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Процедура передачі земельної ділянки [PERSON] Київською міською радою не порушена, відповідала нормам чинного законодавства, що діяло на момент прийняття рішення Київської міської ради. Тому, вважаємо, що підстави для задоволення позову на думку представника - відсутні. (том№2, а.с.82-116) Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оглянувши належним чином завірені копії проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянину [PERSON] та ТОВ «О.М.С.» дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають в державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. 26 липня 2007 p. Київська міська рада прийняла рішення «Про передачу земельної ділянки ТОВ «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торгівельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на [ADDRESS]» № 101/1935(том№1, а.с. 23-24). В подальшому, 17.01.2012 р. 17 січня 2012 року на підставі вказаного рішення між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С.» укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,6904 га (кадастровий помер [NUMBER]), розташованої по [ADDRESS]. Зазначений договір оренди земельної ділянки зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про що зроблено відповідний запис від 18 квітня 2012 р. за №75-6-00545 у книзі записів державної реєстрації договорів (том№1, а.с.14). Відповідно до акту визначення меж земельної ділянки в натурі земельна ділянка, яка передається у короткострокову оренду на 5 років для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території, площею 0,6904 га (кадастровий номер [NUMBER]) має 83 точки повороту межі, з яких 8 закріплено межовими знаками (3-металевими штирями довжиною 0,4 м,5 - дюбелями), 1 точка помічена червоною фарбою на місцевості, решта співпадають з твердими контурами на місцевості (том№1, а.с. 20). Згідно з актом приймання - передачі земельної ділянки від 18 квітня 2012 року Київська міська рада, в особі Київського міського голови Черновецького Л.М. та Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.», в особі директора Нерівної І.М. відповідно до договору земельної ділянки від 18 квітня 2012 року склали акт приймання передачі про таке: орендодавець передав, а оренда прийняв у своє володіння і користування земельну ділянку, що розташована: [ADDRESS] (том№1, а.с. 21). 12 липня 2012 року Київська міська рада прийняла рішення № 940/8277 згідно з яким визнано таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 26.07.2007 p. №101/1935; розірвано в односторонньому порядку договір оренди земельної ділянки від 18.04.2012 р. № 75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С»; Головному управлінню земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) доручено внести до книги записів державної реєстрації договорів оренди запис про розірвання договору оренди від 18.04.2012 р. № 75-6-00545. зняти з реєстрації цей договір та проінформувати керівництво ТОВ «О.М.С.» про прийняття цього рішення (том№1, а.с.109). Актів приймання - передачі земельної ділянки після розірвання договору оренди суду не надано.Як вбачається з матеріалів справи позивачем здійснено забудову вказаної земельної ділянки. В подальшому, рішенням господарського суду м. Києва від 20.10.2014 року визнано нечинним та скасовано рішення Київської міської ради IХ сесії VІ скликання №940/8277 від 12.07.2012 року «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради№101/1935 від 26.07.2007 року та про розірвання договору оренди земельної ділянки №75-6-00545 від 18.04.2012 року, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С.» (том№1, а.с. 37- 41). Постановою Київського Апеляційного Господарського суду від 27 січня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення господарського суду м, Києва від 20.10.2014 року по справі №5011-66/10331-2012 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення господарського суду м. Києва від 20.10.2014 року по справі №5011-66/10331-2012 залишено без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 20.10.2014 року у справі №5011-66/10331-2012 залишено без змін (том№1, а.с. 29-36). Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 01 квітня 2015 року касаційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року у справі №5011-66/10331-2012 господарського суду м. Києва залишено без змін (том№1, а.с. 25-28). Відповідно до правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно, з 27 січня 2015 р. відновленоправа ТОВ «О.М.С.» на оренду земельної ділянки площею 0,6904 га. по [ADDRESS], визнано нечинним та скасовано рішення Київської міської ради, яким в односторонньому порядку було розірвано договорі оренди земельної ділянки площею 0.6904 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої по [ADDRESS], внесення записів про розірвання договору до книги записів державної реєстрації договорів оренди та зняття з державної реєстрації права оренди. При цьому, Київська міська рада та Департамент земельних ресурсів були сторонами у вказаній господарській справі, їх представники були присутні в судових засіданнях, тобто вказаним органам було достеменно відомо про зміст прийнятих судових рішень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, внесення записів до Державного реєстру прав» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони внесені, визнані судом недійсними. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Водночас, суду не надано жодних доказів щодо дій Київської міської ради чи Департаменту земельних ресурсів, пов'язаних з виконанням вказаного судового рішення, у тому числі, не вказано про скасування запису про розірвання договору. На підставі рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] на [ADDRESS] для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування» № 308/9796 від 23.10.2013 гр. [PERSON] розроблено проект землеустрою на [ADDRESS] орієнтованою площею 0,09 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва). Відповідно до рішення Київської міської ради від 10 грудня 2014 року №575/575 передано громадянину [PERSON], у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0895 га (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів транспортної інфраструктури та створення озелененої території загального користування на [ADDRESS] із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва (том№1, а.с. 22). Згідно з договором оренди земельної ділянки від 02 квітня 2015 року Київська міська рада, в особі Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича та [PERSON] від імені [PERSON] уклали договір земельної ділянки про нижченаведене: орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 10.12.2014 року №575/575, за актом приймання передачі передав, а орендар приймає в оренду строкове, платне користування земельну ділянку. Земельна ділянка, яка є об'єктом оренди належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі Закону України від 06.09.2012 року №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування державної та комунальної власності» (том№1, а.с.7-13). При цьому, земельна ділянка площею 0,0895 га., кадастровий номер [NUMBER] є складовою частиною земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 0,6904 га. Судовим розглядом також встановлено що ТОВ "О.М.С." так само як і [PERSON] фактично користуються земельними ділянками, сплачують відповідну орендну плату. Статтями 13,19,142-145 Конституції України встановлено, що: земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією; органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; до матеріальної основи місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України, якими є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або результати аукціону. Відповідно до правил ч. 1 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно із ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частин першої, третьої статті 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевою самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Порядок передачі земельних ділянок в користування регулюється ст. 123 ЗК України. Згідно із п.2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідно до п. 10 ст. 123 ЗК України рішення про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюється : затвердженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилученням земельної ділянки у землекористувачів із затвердженням УМОВ вилучення земельної ділянки; надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердження умов надання. Судовим розглядом встановлено, що між Київською міською радою і ТОВ «О.М.С.» виник земельний спір відносно суб'єктивного права TOB «О.М.С.» на користування земельною ділянкою площею 0,6904 га. кадастровий номер [NUMBER]. Верховний суд України в постанові від 14 лютого 2012 року, а також у постановах від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14 та від 9 грудня 2014 року у справі № 21-308а14 зазначив, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України, міськрада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.5 cт. 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування спір вирішується судом. Відповідно до ст. 161 ЗК України рішення органу місцевого самоврядування щодо земельного спору вступає в силу з моменту його прийняття. Оскарження зазначеного рішення у суді призупиняє їх виконання. Відповідно до ст. 134 Земельною кодексу України, встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій. емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи наведене та положення частини першої статті 134 Земельного кодексу України охоронюваний законом інтересів Позивача щодо спірної земельної ділянки може полягати її прагненні участі у земельних торгах поряд з іншим необмеженим кількістю колом осіб, тобто у прагненні до користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 1ст. 81 ЗК України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається в письмовій формі. Згідно ст 15 ЗУ «Про оренду землі», яка визначає істотні умови договору, такими умовами договору оренди є кадастровий номер земельної ділянки, місце її розташування та розмір, строк дії договору оренди, розмір орендної плати, порядок та строки її виплати, перегляд розміру орендної плати.Статтею 15 ЗУ «Про оренду землі» передбачена реєстрація договору оренди в органах реєстрації права оренди (в ред. статті на час укладення договору). Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів Закону України «Про оренду землі» є предмет договору, строк дії договору, кадастровий номер земельних ділянок, їх площа та розташування. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є, в тому числі і умови, що визначені законом як істотні. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Разом з цим, слід зазначити, що постановою ВСУ від 27.01.2009 у справі №18/109 визначено, що особа набуває право використовувати земельну ділянку не з моменту прийняття рішення компетентним органом про передання її в оренду, а з моменту укладення відповідного договору. Тому безпідставним є посилання на чинність рішення міської ради, яке було підставою для укладення правочину, оскільки права позивача порушені не рішенням, а договором. Водночас, згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, земельну ділянку, надану [PERSON] на підставі рішень міської ради №308/9796 від 23 жовтня 2013 року, №575/575 від 10 грудня 2014 року, договору оренди земельної ділянки від 02 квітня 2015 року було надано за рахунок землі, що на законних підставах використовувалась позивачем та не вилучалась у передбачений законом спосіб. Рішеннях міської ради базуються на відсутності будь-яких прав інших осіб на вказану земельну ділянку, водночас, як було встановлено судовим розглядом, за результатами судового розгляду, право ТОВ «О.М.С.» на оренду земельної ділянки було відновлено, знаючи про це, будучи стороною судових спорів, відповідачем було укладено договір оренди вже орендованої земельної ділянки з іншим орендарем. З огляду на викладене, рішення міської не відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті з перевищенням повноважень, наданих органам місцевого самоврядування, підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а договір оренди від 02 квітня 2015 року підлягає визнанню недійсним. Також слід звернути увагу на наступне. ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» пунктом 11 роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Згідно зі ст.33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладання договору землі на новий строк (поновлення договору оренди). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладання договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Згідно із п. 11.7 договору оренди між позивачем та відповідачем від 17.01.2012 року після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належно виконання своїх обов'язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за гри місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 28 грудня 2016 р. позивач звернувся до Київської міської ради з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки. Згідно із ст. 33 Закону України «Про оренду землі»: Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, та приймає відповідне рішення про поновлення договору оренди або відмову. У разі якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 19 травня 2017 р. листом № 01/19 ТОВ «О.М.С.» повідомило Київську міську раду про те, що ТОВ «О.М.С.» як орендар земельної ділянки за договором від 18 квітня 2012 р. №75-6-00545 своєчасно звернулося з клопотанням про поновлення договору оренди, про відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договору заперечення проти поновлення договору оренди, та запропонувало підписати додаткову угоду. Як вже було зазначено, земельна ділянка площею 0,0895 га., кадастровий номер [NUMBER] є складовою частиною земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 0,6904 га. Враховуючи межі розгляду справи судом, суд дійшов висновку, що у позивача є всі підстави вважати, що його суб'єктивне право у вказаних орендних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, відповідно позивач має право звернутися за судовим захистом. У даному випадку, навіть законні очікування позивача на реалізацію його переважного права на оренду вказаної земельної ділянки у відповідності до вимог закону - самі по собі підлягають правовому захисту. У даному випадку умовою наявності законного очікування є достатні законні підстави в національному праві або усталена практика публічної адміністрації, тобто це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Концепт законних очікувань знайшов своє тлумачення в багатьох рішеннях ЄСПЛ таких, як «Пайн Веллі Девелопмент та інші Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd. and others v. Ireland, п. 45), «Копескі проти Словакії» (Kopecky v. Slovakia пп. 42-53). «Доки проти Боснії та Герцоговини» Dukic v. Bosnia and Herzegovina (п. 38) тощо. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи,які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Окрім того, при поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4578,00 грн., які відповідно до статті 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved