Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Сторони 27. 05. 1989 року зареєстрували шлюб у Сивашівській сільській раді Новотроїцького району, Херсонської області. Але вказуючи на те, що спільне життя із відповідачем не склалося через що відповідно 08. 12. 2015 року його було розірвано. Потім, вказуючи на те, що під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано будинковолодіння, яке в цілому складається з житлового будинку позначеного в технічному паспорті літ. А-1, сараїв літ. Б, В, вбиральні літ. Г, погреба вхідного літ. Д, навісу літ. Е, огорожі № 1, воріт огорожі № 2, що розташовані по вул. Калинова, 56, в смт. Диканька Полтавської області, земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1500 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1000 га, що розташовані по вул. Калинова, 56, в смт. Диканька, Диканського району, Полтавської області. Також, ними було придбано легковий автомобіль марки ВАЗ-111830, державний номерний знак [NUMBER]. Оскільки відповідач від добровільного поділу спільного майна відмовився, тому позивач звернулася з позовом до суду, де просить за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння, на 1/2 частину вказаних земельних ділянок та на 1/2 частину зазначеного вище автомобіля. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача на її користь сплачені нею за подання цього позову судовий збір. Ухвалою судді від 12 лютого 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу сторони зареєстрували шлюб 27 травня 1989 року у Сивашівській сільській раді Новотроїцького району Херсонської області, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 091589 було розірвано 08. 12. 2015 року, про що відповідно складено актовий запис № 19. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08. 07. 2009 року встановлено, що згідно з рішення виконавчого комітету Диканської селищної ради від 26. 06. 2009 року відповідач набув право власності на будинковолодіння, яке складається у свою чергу з житлового будинку, позначеного у технічні документації літ. А-1, 64,3 кв.м, сараїв літ. Б, В, вбиральні літ. Г, погреба вхідного літ. Д, навісу літ. Е, огорожі № 1, воріт огорожі № 2. Крім того, встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25. 07. 2006 року відповідач на своє ім'я придбав земельні ділянки площею 0,15 га, передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельну ділянку площею 0,10 га, передану для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в смт. Диканька, по вулиці Калініна, 56, яку відповідно рішення № 8, шостої сесії 7-го скликання від 19. 02. 2016 року перейменували на вулицю Калинова. Потім, на ім'я відповідача [PERSON] Диканською селищною радою та Диканським районним відділом земельних ресурсів, 08 вересня 2006 року було видано державні акти на право власності на вказані земельні ділянки. Відповідно до наявних в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відповідачу належить автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску. В силу ч. 1 ст. 60, ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірний житловий будинок, земельні ділянки та автомобіль. Це майно було придбано у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно по п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, тощо. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved