Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], Комаргородської сільської ради Томашпільського району про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю. Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтвом про право власності нажитловий будинок від 13 червня 1989 року, виданого напідставі рішення Томашпільського районного виконкому № 97 від 21 травня 1987 року [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Київська, 10 в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області. Дане свідоцтво зареєстроване в реєстраційній книзі за № 482. 26 січня 1991 року позивач вийшла заміж та змінила дівоче прізвище «Небеснюк» на прізвище чоловіка - «Івіна». Відповідно до п. 1 рішення Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області 38 сесії 7 скликання від 13 грудня 2017 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки» [PERSON] було надано дозвіль на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,25 га на вул. Київська, 10 в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) та 0,01 га для ведення особистого селянського господарства в с. Комаргород вул. Київська, 10 Томашпільського району Вінницької області. З метою виконання рішення Комаргородської сільської ради в листопаді 2018 року, позивач звернулася до ПП «Символ» де зясувалося, що вказана земельна ділянка знаходиться у приватній власності [PERSON] Під час звернення [PERSON] до Комаргородської сільської ради зясувалося, що підставою для видачі [PERSON] державного акта на земельну ділянку стало рішення Комаргородської сільської ради 21 сесії 5 скликання від 10 грудня 2009 року, якого взагалі не існувало, тому державний акт на право власності на землю був виданий без належних на те підстав. Крім того, позивач зазначила, що [PERSON] не є власником житлового будинку по вул. Київська, 10 в с. Комаргород та ніколи ним не був. В звязку з чим, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернулася до суду, який просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2090 га, що розташована в с. Комаргород вул. Київська, 10 Томашпільського району Вінницької області для будівництва та обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯК № 827172, виданий Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на підставі рішення Комаргородської сільської ради 21 сесії 5 скликання від 10 грудня 2009 року на імя [PERSON] В судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] не зявився, однак надіслав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Крім того, представник позивача просив судові витрати залишити за позивачем [PERSON] Представник відповідача Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак голова сільської ради, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутність, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Комаргородської сільської ради Томашпільського райну Вінницької області 13 червня 1989 року [PERSON] належить житловий будинок, розташований по вул. Київська, 10 в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області (а.с. 9). Згідно копії свідоцтва про одруження серії 1-АМ № 078317, повторно виданого 12 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області, [INFO] [PERSON] вийшла заміж та змінила дівоче прізвище «Небеснюк» на прізвище чоловіка «Івіна» (а.с. 10). Рішенням Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області 38 сесії 7 скликання від 13 грудня 2017 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки громадянам» [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною орієнтовною площею 0,26 га; 0,25 га для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд, в с. Комаргород вул. Київська, 10 на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; 0,01 га для ведення особистого селянського господарства в с. Комаргород вул. Київська, 10 на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с. 11). Однак, як вбачається з копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 827172, виданого Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області, на підставі рішення Комаргородської сільської ради 21 сесії 5 скликання від 10 грудня 2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Київська, 10 в с. Комаргород (а.с.13). Згідно довідки архівного відділу Томашпільської районної державної адміністрації Вінницької області № 111 від 12 грудня 2018 року, відповідно до історичної довідки Комаргородської сільської ради при оформленні протоколів сесій ради за 2009 рік було допущено помилку при нумерації сесій, таким чином пропущений №21 сесії 5 скликання трактується як неіснуючий (а.с. 24). Відповідно до ст.116\~Земельного кодексу\~України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.125\~ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до ч.2 ст.152\~ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Згідно ст.155\~ЗК України у разі видання органом виконавчої влади чи самоврядування акту яким порушуються права особи щодо володіння користування та розпорядження (тобто право власності) належною їй земельною ділянкою такий акт визнається недійсним. Згідно ч.1 ст.\~393\~ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висвітленої у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою\~визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Відповідно до ч. 3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до п.24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що нормами діючого законодавства передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як визнання недійсним відповідного акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, як акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, за умови, що він не відповідає закону і порушує права власника суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Оскільки представник позивача просив суд судові витрати залишити за [PERSON], суд вважає за можливе судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved