Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В позові вказала, що з відповідачем [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 16.10.1982 року. На даний час відносини між ними погіршились, шлюбні відносини фактично припинені. В період шлюбу в 1990 році [PERSON] був прийнятий до ЖБК-355 «Запоріжсталь-30» і йому була виділена квартира [ADDRESS]. В 1992 році вони за спільні кошти повністю сплатили пай за цю квартиру і вона перейшла у їх спільну сумісну власність, хоча і була зареєстрована за відповідачем. Вважає, що вона має право на 1/2 частку цієї квартири і, враховуючи, що квартира є неподільною річчю, просить здійснити поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. У судове засідання позивачка не зявилася надала суду письмове клопотання про розгляд справи без її участи, позов просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився надав суду письмову заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі за тими обставинами, що викладені в позовній заяві. Проти задоволення позову не заперечує. Просить розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи - ЖБК №355 «Запоріжсталь-30» в судове засідання не зявився по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.38). Суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому судовому засіданні у відсутність сторін і вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 16.10.1982 року (арк.8). На даний час шлюб не розірвано, але шлюбні відносини погіршились і фактично припинені. Згідно з довідкою ЖБК-355 «Запоріжсталь-30» б/н від 15.03.2018 року, [PERSON] є членом ЖБК та йому на підставі ордеру №922, виданого Запорізьким міськвиконкомом, була виділена 4-хкімнатна квартира [ADDRESS], яка на даний час належить йому на праві власності, оскільки 01.04.1992 року він повністю сплатив пай за вказану кооперативну квартиру в розмірі 24887 кар. 15 коп. (арк. 9). 12.01.2007 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради на підставі розпорядження голови Хортицької районної адміністрації №3594р від 08.12.2006 року відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] (а.с.11). 16.01.2007 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] в Запорізькому міжміському БТІ, номер запису в реєстровій книзі 218, реєстровий № 35911 (а.с. 12). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. На підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартиру як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень\~Сімейного кодексу\~України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004 року, суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР1963\~року,\~Закону України\~від 07.02.1991\~року №\~697-XII\~«Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 року), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в\~Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом\~України\~\~ "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15\~Закону України\~«Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, суд враховує, що діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16\~Закону України\~«Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього\~права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22\~КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28\~КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003 року та СК України. Так, згідно з ч.3 ст.368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ст.60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст.69-71\~Сімейного кодексу\~України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1992 році в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу, тому позивачка має право вимагати поділу такого майна. Крім того, суд враховує, що позов визнаний відповідачем [PERSON] повністю і він не оспорює ту обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, у звязку з чим ця обставина відповідно до ст. 82 ЦПК України\~не підлягає доказуванню. Суд вважає, що визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] про поділ майна подружжя не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси. Таким чином, враховуючи те, що позивач довела, що спірна квартира набута в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи, те що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне даний позов задовольнити. Позивач в позовній заяві не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved