Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно доньок [PERSON] та [PERSON], [INFO] та [INFO] років народження, відповідно. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони до 24 жовтня 2008 р. перебували у шлюбі, в якому у 2001 та 2005 роках народилися доньки, спільне проживання припинено у 2012 році. [PERSON] проживає окремо і участі у вихованні дітей не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя; не цікавиться їх станом здоров'я, фактично діти залишились без батьківської турботи. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам їхніх неповнолітніх доньок. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення батька [PERSON] від виховання дітей з його винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Сторони на судове засідання не прибули, згідно поданих заяв просили справу розглянути за їх відсутності, при цьому Позивач підтримує позовні вимоги та просить задовольнити, Відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] /ас. 89-90/. Представник третьої особи [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечу проти задоволення позову /довіреність № 2644/02-21 від 17.11.2016, ас. 91-92/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що сторони у справіз 12 липня 1997 року по 24 жовтня 2008 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду / копії ас. 10, 26/. [INFO] року в с. Проходи Краснопільського району Сумської області народилася [PERSON], та [INFO] року в с. Тур'я Краснопільського району Сумської області народилася [PERSON], про що виконкомом Тур'янської сільської ради Краснопільського району Сумської області складено актові записи за № 02 від 05.02.2002 та №04 від 07.07.2005 відповідно, і батьками дітей записані громадяни України [PERSON] та [PERSON] /копії ас. 8-9/; діти сторін проживають за адресою проживання матері в [ADDRESS] де створені належні умови їх проживання / Акт обстеження умов проживання копія ас.21/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх доньок [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 6/4 від 25.06.2015 / ас. 24/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 1253/02-21 від 26.06.2015 Краснопільська районна державна адміністрація Сумської області вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дітей /ас.25/. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що правовідносини що склалися між сторонами, виникли із сімейних правовідносин, та урегульовані нормами статей 148, 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України /далі СК України/. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. 2 частини першої статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в частині другій статті 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в частині першій статті 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], 2001 та 2005 років народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток доньок, відсутність спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до їх внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дітей до самостійного життя. Відповідно до частини третьої статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи викладене, визнані сторонами обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі частини першої статті 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підстав для неприйняття визнання відповідачами позову суд не вбачає. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності як ухилення відповідача як батька від виховання дітей з його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками, тому позов є обґрунтованим і підставним до задоволення відповідно до правил п. два частини першої статті 164 СК України. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим і відповідає інтересам дітей. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У матеріалах справи наявне рішення суду від 1.10.2008 року, набрало законної сили, у якому вирішено питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /копія ас. 26/, тому відсутні підстави для повторного вирішення питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 551,20 грн. за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved