Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача, адвокат Барташ М.М., звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 06.05.1990 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач з 2020 року не проживає за місцем реєстрації, тобто понад шість місяців без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні будинку участі не бере, його особисті речі в будинку відсутні. Зазначає, що перешкод позивач відповідачу не чинить, оскільки [PERSON] вибув на інше постійне проживання Враховуючи викладене, просить суд визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Стягнути з [PERSON] понесені [PERSON] судові витрати. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, але просив розподілити судові витрати відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК, оскільки він визнав позов у повному обсязі до початку розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі наявних у справі письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.05.1990 року [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11-11зврт., 13-14). Відповідно до Довідки № 9378 від 04.01.2021 року, що видана адміністратором ЦНАП, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.12). Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок, між позивачем і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем цим будинком. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов`язаний протягом десятим днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, рішенням ЄСПЛ справа «Андрій Руденко проти України» (Заява № 35041/05) від 21.12.2010 року право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право власності позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов у повному обсязі до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку щодо розподілу судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved