Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Представник заявника в інтересах [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного сумісного проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на день смерті [PERSON] , тобто [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог посилались на те, що [INFO] померла мати заявниці - [PERSON] , яка на момент смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері заявниці відкрилась спадщина, на час смерті мати мешкала з заявницею, однак не була там зареєстрована. У зв`язку з тим, що на момент смерті [PERSON] , [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично мешкала з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , заявниця, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України вважається такою що прийняла спадщину, тобто не має потреби подавати заяву про прийняття спадщини. Незважаючи на це, заявниця звернулась до нотаріуса, який виніс постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій у зв`язку з тим, що пропущено строк на прийняття спадщини. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення документів про прийняття спадщини. Ухвалою від 30 листопада 2020 року справу прийнято до справдження суддею Луньовою Д.Ю. В судове засідання сторони не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заявник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги просить задовольнити. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, зазначає наступне. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] « [PERSON] » (російською мовою) народилась [INFO] , батьками зазначені російською мовою « [PERSON] » - батько, « [PERSON] » - мати (а.с.5). Заявниця [PERSON] , уклавши шлюб з [PERSON] , взяла прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 жовтня 2019 року, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 65 років у м. Алчевську Луганської області, про що складено актовий запис за № 414 (а.с. 6). З копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 251/02-31 від 09 листопада 2020 року, що приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговська О.В. відмовила у видачі [PERSON] , що діяла від імені та в інтересах [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки пропущений строк на звернення з заявою про прийняття спадщини (а.с. 8). Свідки [PERSON] та [PERSON] надали письмові пояснення в яких підтвердили факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також на підтвердження факту сумісного проживання з матір`ю на момент смерті останньої заявником наданий акт про фактичне місце проживання № 267, який виданий органом, що знаходиться на території, тимчасово не підконтрольній українській владі (а.с. 7). Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. У справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Враховуючи викладене, суд вважає, що до правовідносин у даній справі застосуванню підлягають "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Тому, суд приймає до уваги зміст акту про фактичне місце проживання № 267, який виданий органом, що знаходиться на території, тимчасово не підконтрольній українській владі, щодо проживання [PERSON] з [PERSON] на момент смерті останньої за адресою: [ADDRESS] , Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Належними та допустимими доказами по справі та показами свідків підтверджується факт постійного проживання спадкодавця разом із заявником на час відкриття спадщини, незважаючи на те, що місце реєстрації вказаних осіб на час відкриття спадщини не співпадало. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 вказаної статті, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як слідує з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи, що від встановлення судом факту спільного постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залежить реалізація заявником свого права на спадкування, а також підтвердження даного факту дослідженими в судовому засіданнями доказами та показами свідків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог заявника, як обґрунтованих та доведених належним чином. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved