Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить розірвати шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], зареєстрований 30 березня 2013 року Інгулецьким відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 48, посилаючись на те, що позивач знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу за їх попередньою домовленістю залишиться мешкати за постійним місцем мешкання матері, позивачем сплачуються аліменти на її утримання. Представник позивача зазначив, що спільні відносини між позивачем та відповідачем не склалися через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Через постійні конфлікти, суперечки подружнє життя стало неможливим та нестерпним. За наведених обставин, шлюб між подружжям носить лише формальний характер, примирення неможливе. Сім'я фактично розпалась, в зв'язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні розлучення. З січня 2017 року подружжя мешкає окремо, спільне господарство позивач з відповідачем не ведуть, майновий спір на час розгляду справи відсутній. Сторони про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно, в установленому законом порядку, але в судове засідання не зявилися. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити /а.с. 33 /. Відповідач відзиву на позов не надала, але надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій повністю визнала позовні вимоги, просить повернути їй дошлюбне прізвище "Тарасюк" /а.с.32/. За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30 березня 2013 року Інгулецьким відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 48 /а.с.23/, від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.22/, яка проживає з відповідачем /а.с.21/. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, позовні вимоги задовольняються. Судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає з відповідачем, позивачем сплачуються аліменти на її утримання, майновий спір відсутній. При цьому суд враховує, що шлюбні стосунки подружжя не підтримує з січня 2017 року, спільно господарство не веде, відповідач позовні вимоги визнала. За таких обставин суд вважає, що продовження шлюбних стосунків порушує права сторін. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач бажає відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за необхідне змінити їй прізвище з «Фик» на «Тарасюк». Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, нормою ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача 50 % сплаченого нею судового збору, а інші 50 % - повернути позивачу з державного бюджету України.

Outcome: approved