Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

У грудні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що [INFO] померла її мати [PERSON] після смерті якої за її заявою приватним нотаріусом Калашніковою І.С. відкрито спадкову справу. Зазначала, що до складу спадкового майна входить належна померлій частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0925 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS]. Вказувала, що згідно державного акту на право власності, співвласниками вказаної земельної ділянки є також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, у зв'язку із смертю її матері, яка була співвласником вищевказаної земельної ділянки, встановити належний їй розмір частки у спільній власності можна лише в судовому порядку. Посилаючись на вказане, просила визначити, що розмір частки [PERSON], яка померла [INFO], та інших співвласників, у спільній сумісній власності на земельну ділянку становить по 1/7 частини. У судове засідання позивачка не з'явилася, від неї через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Просила заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечували. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві власності частку земельної ділянки площею 0,0925 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS]. Крім того, з матеріалів справи також убачається, що вищевказана земельна ділянка, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 вересня 2005 року належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], матері позивача, яка померла [INFO], позивачці [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку й відповідно розмір частко кожного із співвласників не визначено (а.с. 8). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала на те, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на земельну ділянку не визначено, вона позбавлений можливості у визначеному законом порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно й відповідно, з метою захисту своїх прав, просила суд визначити частки кожного із співвласників у праві власності на спірну земельну ділянку. Зокрема, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруд. Крім того, частиною 4 ст. 86 ЗК України визначено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Також слід зазначити, що згідно із роз'ясненнями пп. 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. Таким чином, у разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності. Крім тог, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При цьому, відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, ураховуючи те, що відповідачі не заперечують що їм та належало по 1/7 частині у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку суд,

Outcome: approved