Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину: житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 158,7 м. кв., житловою 38,8 м. кв.; земельну ділянки площею 0,1 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськихбудівель та споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку для індивідуального садівництва розміром 0,0164 га.. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що з 24.09.2000 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи в шлюбі під час спільного проживання в 2017 році розпочали будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] , яке закінчили в 2018 році та оформили право власності за чоловіком [PERSON] Житловий будинок розташований на 2-х земельних ділянках площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки для індивідуального садівництва розміром 0,0164 га.Таким чином, вважає що набуте під час шлюбу майно є спільною сумісною власністю. Питання щодо розподілу спільно набутого майна подружжя між ними не було вирішено. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі по викладеним у позові доводам та підставам, просила їх задовольнити. Зазначила, що між нею та відповідачем винокло непорозуміння, внаслідок чого останній заперечує право власності щодо зазначеного будинку із земельними ділянками та чинить їй перешкоди в користуванні майном , мотивуючи свої дії тим, що реєстрація права власності на будинок видано лише на його ім`я та не визнає її права на частку у спільній сумісній власності, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визна. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини: 24 вересня 2000 року між сторонами було укладено шлюб, відповідно до свідоцтва про одруження (а.с.53). У 2018 році право власності на новостворене нерухоме майно та земельні ділянки було зареєстровано на [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до копій з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії витягу з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, щодо інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові пава на земельну ділянку (а. с. 61-64). Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також визнання позову відповідачем, суд виходить з наступного: Крім того, за правиламистатті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Відповідно дост. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1ст. 69СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах N 6-79цс13, N 6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний будинок із земельними частками, що знаходяться за адресою [ADDRESS] були придбані під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку та земельних часток. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимогст. 141ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 1084,56 коп., сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом. Відповідно до положень ст..ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 137, 141, 258-259, 263-265 , 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved