Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом визнання незаконними та скасування правових актів, скасування реєстрації справа власності та визнання права власності на спадкове майно. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 07.03.1989 року тітка позивача [PERSON] склала заповіт, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Москвітіною Л.В. від 07.03.1989 року, згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. [INFO] [PERSON] померла. Влітку 2006 року позивачу повідомили з Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про те, що існує і інший заповіт спадкодавця, який посвідчений секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.09.2004 року, за яким все майно [PERSON] в рівних частинах спадкують [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 11.08.2006 року [PERSON] прийняв спадщину, подавши до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори відповідну заяву, яка зареєстрована у спадковій справі № 469/2006 за № 897. 16.05.2007 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 469 за 2006 року видані: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1141, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1133, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1133, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн. 18.07.2007 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на підставі вищезазначених свідоцтв про право на спадщину зареєструвало право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14.12.2011 року за № 32487306; право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 18.07.2007 року за № 15282309; право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14.12.2011 року за № 32487119. 17.03.2009 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222484501:01:004:0104, серія АЖ № 682726, підставою видачі якого було свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року. Позивач, ознайомившись із текстом нового заповіту від 29.09.2004 року, звернув увагу на те, що підписи, які проставлені на заповітах суттєво відрізняються, що поставило під сумнів сам факт вчинення [PERSON] заповіту від 29.09.2004 року. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3421/3422/13-32 від 24.07.2013 року, наданого на виконання ухвали про призначення судово-почеркознавчої експертизи в цивільній справі № 2-1561/12 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним, підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис [PERSON]» на 1 сторінці заповіту від 29.09.2004 року, посвідченого секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 74, виконано не [PERSON] Крім того, позивач зазначив, що позовна заява була подана в межах строку позовної давності, який відповідно до ч. 4 ст. 258 ЦПК України становить 10 років, а про своє порушене право він дізнався в грудні 2011 року, хоча і заперечує той факт, що міг дізнатись 11.08.2006 року в момент прийняття спадщини за заповітом від 29.09.2004 року. Позивач просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину - заповіту від 29.09.2004 року, складеного від імені [PERSON], посвідченого секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 29.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 74, за яким все майно [PERSON] в рівних частинах наслідують [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання [ADDRESS]) право на спадкування за Заповітом від 07.03.1989 року, складеним [PERSON], згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, належить [PERSON] і який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Москвітіною Л.В. 07.03.1989 року та зареєстрований в реєстрі за № 1757; визнати недійсними та скасувати видані державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 469 за 2006 рік: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-1141, згідно з яким [PERSON] належить майно: 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 гривень та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 гривень; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-1133, згідно з яким [PERSON] належить майно: 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 гривень та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 гривень; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-1137, згідно з яким [PERSON] належить майно: 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 гривень та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 гривень; визнати недійсними та скасувати рішення від 18.07.2007 року про реєстрацію права спільної часткової власності за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання [ADDRESS]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання [ADDRESS]) у розмірі частки 1/3 за кожним співвласником на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: в [ADDRESS], за реєстровим номером 16416326, винесені КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року за № 1-1133, № 1-1141, № 1-1137; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку від 17.03.2009 року Серія АЖ № 682726, виданий [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання [ADDRESS]) Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі на земельну ділянку, кадастровий номер 322484501:01:004:0104, площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, з якого слідує, що він виданий на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року за № 1-1133, № 1-1141, № 1-1137 та те, що частка у спільній власності [PERSON] - 1/3; [PERSON] - 1/3 [PERSON] - 1/3; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS]) в порядку спадкування за Заповітом від 07.03.1989 року за померлою [PERSON] право власності на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: в [ADDRESS], за реєстровим номером 16416326 та земельну ділянку, кадастровий номер 322484501:01:004:0104, площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 948,80 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 948,80 гривень. 22.05.2011 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява за вх. № 12219 від представника відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог у повному обсязі. 22.05.2011 року канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява за вх. № 12216 надійшли письмові заперечення проти позову представника відповідача [PERSON], відповідно до яких зазначено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання заповіту недійсним було відмовлено у задоволенні позову. Під час розгляду вищезазначеної справи судом досліджувались всі обставини та докази, що могли бути підставою його недійсності або нікчемності в силу закону, а оскільки зазначене питання вже було предметом судового розгляду, то не можуть бути застосовані також і наслідки нікчемності правочину. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно, оскільки згідно ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно може бути поданий лише власником спірного майна. Представник відповідача просив суд залишити позов без задоволення. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі та їх представники в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За змістом роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 Листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Як встановлено в судовому засіданні, 07.03.1989 року тітка позивача [PERSON] склала заповіт, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Москвітіною Л.В. від 07.03.1989 року, згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. [INFO] [PERSON] померла. Влітку 2006 року позивачу повідомили з Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про те, що існує і інший заповіт спадкодавця, який посвідчений секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.09.2004 року, за яким все майно [PERSON] в рівних частинах спадкують [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 11.08.2006 року [PERSON] прийняв спадщину, подавши до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори відповідну заяву, яка зареєстрована у спадковій справі № 469/2006 за № 897. 16.05.2007 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 469 за 2006 року видані: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1141, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1133, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі № 1-1133, згідно з яким [PERSON] належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1672 га, що знаходяться в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн. 18.07.2007 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на підставі вищезазначених свідоцтв про право на спадщину зареєструвало право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14.12.2011 року за № 32487306; право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 18.07.2007 року за № 15282309; право спільної часткової власності за [PERSON] у розмірі 1/3 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14.12.2011 року за № 32487119. 17.03.2009 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222484501:01:004:0104, серія АЖ № 682726, підставою видачі якого було свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.05.2007 року. Судовим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2013 року у цивільній справі № 2-1561/12, яке набрало законної сили 12 грудня 2013 року, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 29 вересня 2004 року встановлені обставини стосовно того, що підпис від імені [PERSON] у заповіті від 29 вересня 2004 року, посвідченому секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованому в реєстрі № 74, виконано не [PERSON], що підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3421/3422/13-32 від 24.07.2013 року. Ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є доказами. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 66 ЦПК України передбачено, що доказом в цивільній справі є висновок експерта - докладний опис проведеного експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Судом встановлено, що зазначений висновок експертизи є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку попереджено, тому суд приймає даний висновок як належний і допустимий доказ по справі. За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, на підставі вимог ч. 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику і справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК(435-15) немає відповідного правила. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі-Постанова), згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У п.п. 4-8 вищезазначеної Постанови роз'яснено, що судам, відповідно до положень ст.215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Недійсним може бути визнано лише укладений договір. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України однією з вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину, є вільне волевиявлення учасника правочину, а також відповідність його внутрішній волі, а за правилами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За відсутності підпису [PERSON] у заповіті від 29 вересня 2004 року, тобто відсутності підтвердження волі заповідача цього заповіту, що передбачено вимогами ст. 1233 ЦК України, вищезазначений заповіт від 29 вересня 2004 року є нікчемним. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. За відсутності у книзі шостій ЦК України правила, яким було б врегульовано спірні у даній справі правовідносини стосовно застосування наслідків нікчемного правочину, суд вважає за необхідне застосувати до них правило ч. 1 ст. 216 ЦК України. Згідно роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 Листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Суд вважає правомірним вважати, що заповіт від 29 вересня 2004 року не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мають права на спадкування за заповітом від 29 вересня 2004 року. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1-2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи; часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності земельною ділянкою, на якій вони розміщені. З огляду на ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у спосіб відновлення становища, яке існувало до складання заповіту від 29 вересня 2004 року, в частині визнання чинним правочину, яким є заповіт [PERSON] від 07 березня 1989 року на користь [PERSON]. Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право власності на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З огляду на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в п. 3 Листа від 27.09.2012 року № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України, якщо свідоцтво про право на спадщину на частку неповнолітнього спадкоємця було видано іншим особам (іншим спадкоємцям), то судовий захист їх прав може здійснюватися шляхом визнання таких свідоцтв про право на спадщину частково (або повністю) недійсними та визнання за ними права на відповідну частину спадкового майна. Вищевикладене свідчить про те, що оспорювані позивачем державні акти, зокрема свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, видані 16.05.2007 року на підставі заповіту від 29 вересня 2004 року, рішення про державну реєстрацію прав позивача та відповідачів, як співвласників на успадковане майно на підставі заповіту від 29 вересня 2004 року та державного акту про право власності на земельну ділянку, який видано 17.03.2009 року також на підставі заповіту від 29 вересня 2004 року, є недійсними, оскільки заповіт від 29 вересня 2004 року є нікчемним; тобто вказані акти були видані безпідставно, що призвело до порушення прав позивача, який є власником успадкованого ним майна після померлої [PERSON] на підставі заповіту від 07 березня 1989 року. Заперечення представника відповідача [PERSON] щодо визначення заповіту від 29 вересня 2004 року нікчемним з посиланням на те, що питання наявності підстав, що зумовлюють нікчемність оспорюваного правочину вже досліджувалась Києво-Святошинським районним судом Київської області і з цього питання постановлене рішення, яке набрало законної сили, суд вважає безпідставними, зважаючи на висновки, викладені по тексту цього рішення. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи зі змісту ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом прийнято до уваги визнання відповідачем [PERSON] позову в повному обсязі та наведені обґрунтування. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідачів, відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору по 1 948,80 гривень з кожного, оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved