Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Северинівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS]. Спадкодавець проживав у вказаному будинку, але не встиг за життя оформити право власності на будинок. Позивачка є спадкоємицею за заповітом на вищевказане майно. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. Вказані документи не можуть бути видані після смерті, оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, про що є відповідна постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачка та її представник, у судове засідання не з'явилися, представник позивачки надала суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи у їх відсутність, позов визнав в повному обсязі. Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Так судом встановлено, що позивачка [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Зазначені обставини підтверджуються, копією свідоцтва про смерть спадкодавця, та копією заповіту, які містяться в матеріалах спадкової справи, копія якої надану суду в якості доказів. Судом досліджено копії матеріалів спадкової справи, надані нотаріусом, з яких вбачається, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом та у встановлений законом строк спадщину прийняла подавши заяву про прийняття спадщини та на частину майна у вигляді земельної ділянки отримала свідоцтво про право на спадщину. Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS]. Земельна ділянка розміром 0,25 га біля житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] не приватизована, державний акт не видавався, договір оренди не складався, прав третіх осіб та сервітутів не має, що підтверджується довідкою Северинівської сільської ради Іванівського району Одеської області від 11 жовтня 2016 року № 1011. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивачка не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок про що є відповідна постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачка просить в судовому порядку визнати за нею право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового; або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 цієї статті). Таким чином, власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням прав власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном. Відповідно до ч.1 ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 392 ЦК України у разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. [PERSON] не оформив за життя своє право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніше законодавством ( ст..120 ЦК УРСР ) Відповідно до статей 120-127 ЦК УРСР , ст..17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику» у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь у громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у ведені спільного господарства двору. У зв'язку із введенням в дію Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Відповідно до п.6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 2-24/26, яка була чинною на час закінчення будівництва будинку, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарчі книги, до категорії самовільних відноситись не можуть. 15 жовтня 2009 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035, якою затверджено Тимчасовий порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно цієї постанови оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна - приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05 серпня 1992 року, здійснюються на підставі висновку про технічний стан будинку( будівлі), складеного бюро технічної інвентаризації і документу , що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти. Судом досліджено документи, які свідчать про те, що померлий володів вказаним житловим будинком, але за життя не встиг отримати правовстановлюючі документи на будинок це виписка з погосподарської книги с.Северинівка Іванівського району Одеської області. Так як вказаний будинок включений Северинівською сільською радою Іванівського району Одеської області в погосподарську книгу домогосподарем являвся [PERSON] то згідно з інструкцією ЦСУ СРСР № 5-24/26, житлові будинки, господарські та побутові будівлі і споруди, включені сільськими радами в погосподарські книги, до категорії самовільних не відносяться, тому відповідно померлий фактично був власником вказаного житлового будинку, проте за життя не встиг оформити документально своє право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що для задоволення позову є законні підстави та це не суперечить нормам законодавства та обставини, на які посилалася позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] до Северинівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Outcome: approved