Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з жовтня 2008 року по грудень 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. За час проживання дитини з матір'ю відповідач духовним, фізичним розвитком дитини не цікавився, участі у вихованні не приймав, матеріально не допомагав. Прохала позбавити відповідача батьківських прав. У відкрите судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, просив задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом строк і порядок, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Суд, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з жовтня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 13 грудня 2010 року, розірваний. У шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Батьком дитини у вказаному свідоцтві записаний [PERSON]. Відповідно до акту обстеження побутових умов проживання від 06.04.2018 року, проведеного в складі комісії за адресою: [ADDRESS] та довідки виконавчого комітету Граківської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 10.04.2018 року, умови проживання задовільні, будинок оснащений газом, світлом та водопостачанням, розпочато ремонт. Дитина забезпечена усім необхідним, одягнена, нагодована. Висновком комісії з питань захисту прав дитини Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області підтверджується доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON]. Згідно характеристики Граківського навчально-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області, [PERSON] навчається у школі з 01 вересня 2016 року. Дитина завжди має охайний вигляд, доглянута, одяг чистий. Вихованням дитини займається мати, вона цікавиться шкільним життям сина, відвідує батьківські збори, допомагає хлопчику у навчанні. Відповідно до довідки-характеристики виконавчого комітету Граківської сільської ради від 10.04.2018 року [PERSON] проживає на території вказаної сільської ради з 2016 року. За час проживання зарекомендувала себе з позитивного боку, заяв і скарг на неї від жителів в сільську раду не надходило, з сусідами підтримує гарні відносини, доброзичлива. Судом встановлено, що [PERSON] долею дитини не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з сином не виявляє, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не займається її фізичним та духовним розвитком. Про вказане свідчить заява [PERSON] від 22.11.2016 року, згідно якої відповідач відмовляється від батьківських прав та від утримання і виховання його малолітнього сина [PERSON], а також вирок Краснокутського районного суду від 02.06.2016 року про визнання [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України (злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів)). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Той факт, що відповідач не надав жодних заперечень проти позову, свідчить про те, що він не спілкується з дитиною та інтерес до сина не проявляє, не цікавиться його життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Статтями 27, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved