Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з вищевказаним позовом, в якому посилався на те, що з 02.03.2017 року неповнолітній [PERSON], [INFO] перебуває у притулку для дітей служби у справах дітей Чернівецької обласної державної адміністрації. Відповідно до інформації Чернівецької загальноосвітньої школи № 28 [PERSON] залишився без відповідного догляду , оскільки матір дитини [PERSON] вихованням сина не займається , проживає окремо. Працівники служби у справах дітей міської ради спільно з працівниками міського центру соціальних служб для дітей, сім «ї та молоді, неодноразово відвідували адресу проживання дитини. Встановлено, що умови для нормального розвитку [PERSON] не створені, у квартирі брудно, санітарний стан приміщення незадовільний. Стверджує, що 02.03.2017 року працівниками поліції та служби у справах дітей складено акт про доставку [PERSON] до притулку у зв»язку із залишенням дитини без батьківського піклування. Додає, що з батьками [PERSON] - [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько) неодноразово проводились співбесіди та роз»яснювалась процедура повернення дитини на виховання. Батько дитини - [PERSON] 21.04.2017 року надав письмову заяву, про те, що свого сина з притулку забирати не буде та не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. З метою повернення дитини додому, батьки неодноразово повідомлялись про засідання комісії з питань захисту дитини. Однак, вони рекомендації служб ігнорують, з відповідними документами на повернення дитини не звернулись. 07.06.2017 року [PERSON] була присутня на комісії з питань захисту прав дитини та просила надати їй двотижневий термін для збору документів щодо повернення дитини, однак більше до служби не з»являлась та на телефонні виклики не відповідала. Службою у справах дітей міської ради надано висновок про недоцільність повернення [PERSON] у сім»ю. Оскільки батьки дитини- [PERSON] та [PERSON] самоусунулись від виховання та утримання дитини , просив суд позбавити їх батьківських прав відносно [PERSON] та стягнути з них аліменти на утримання сина у розмірі 800 гривень щомісячно з кожного, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог і підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Представник третьої особи у судове засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки до суду и не повідомила. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що немає змоги забрати з притулку сина на утримання, оскільки постійного заробітку немає, офіційно не працює. Позовні вимоги щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина визнає. Додав, що має іншу сім»ю, де народились близнята. Проте нинішня жінка його вигнала. Він має дохід від роботи на городах у мешканців села. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 04.10.2017 року не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги визнає. (а.с. 66). Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачами, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного: Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини зі змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 9 цієї ж конвенції - Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Вимогами ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що батьками [PERSON] являються _ [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження та паспорта громадянина України (а.с. 6,15). Відповідно до подання директора Чернівецької ЗОШ -І-ІІІ ст. № 28 О. В.Калинича, адміністрація школи просить Начальника служби у справах дітей ЧМР звернути увагу на те, що учень 8- го класу [PERSON] залишився без відповідного нагляду батьків та протягом 2016-2017 років систематично пропускає уроки , має труднощі у навчанні та поведінці , не піддається впливу педагогів. Згідно характеристика учень не має мотивації до навчання та часто пропускає уроки. ( а.с. 8-9). Відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов, за місцем проживання [PERSON] [ADDRESS], умови для перебування дитини не належні ( а.с. 10,21). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно акту про доставлення дитини до притулку від 02.03.2017 року, [PERSON] переданий до притулку для дітей для повного медичного обстеження ( .а.с. 13). Так, ст. 164 СК України визначено підстави для позбавлення батьківських прав батьків, а саме: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до заяви [PERSON], від 21.04.2017 року, йому відомо, що його син [PERSON] перебуває у притулку для дітей, проте забирати дитину до себе додому не буде, оскільки у нього є нова сім»я. ( а.с.23) .аналогічні пояснення надав і у судовому засіданні. Відповідно до пояснень [PERSON] у судовому засіданні ,вона теж немає наміру забирати сина . Суд розцінює пояснення відповідачів,як доказ того, що батьки немають наміру займатися вихованням свого сина та піклувалися про його фізичний та духовний розвиток. Крім того, відповідно до матеріалів справи мати [PERSON] не працює та ніде не зареєстрована. Відповідно до довідки притулку для дітей від 06.06.2017 року, [PERSON] приходила до дитини тільки три рази у травні місяці. (а.с. 30). Таким чином, відповідно до положень п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення мати, батька батьківських прав в судовому порядку є їх ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»- кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно висновку органу опіки та піклування від 05.07.2017 року , з метою соціального захисту інтересів [PERSON] , орган опіки та піклування ВК ЧМР вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON], у зв»язку із тим , що вони ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Враховуючи, що відповідачі свідомо ухиляються від виховання своєї дитини, матеріально не забезпечують його , не цікавляться його фізичним та духовним розвитком, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про позбавлення їх батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів аліментів на утримання [PERSON] суд виходить з наступного: За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, та роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд може визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України ( в редакції від 08.07.2017 року) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно до ст. 184 СК України ( в редакції від 08.07.2017 року)- суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи відповідно до ст. 182 СК України матеріальне становище платників аліментів, те що відповідачі перебувають в працездатному віці, і можуть працювати, тому зобов»язані утримувати свого сина до повноліття. Суд , при визначенні розміру аліментів з кожного із батьків враховує те, що 1) [PERSON] ніде не працює ,даних про її зареєстроване місце проживання немає ; 2) [PERSON] немає стабільного доходу. Також приймаючи до уваги матеріальне положення дитини, яка потребує допомоги та матеріальне становище відповідачів, вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідачів на користь позивача у твердій грошовій сумі в розмірі встановленому між сторонами, а саме в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. з кожного з батьків , щомісячно на дитину до її повноліття. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину є достатнім та не буде порушувати її майнові права. При цьому згідно зі ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, як вказав Верховний Суд України у правовій позиції від 6.11.2013 року у справі №6-113цс13 Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч.2 ст.184 СК України, підлягає індексації закону згідно п.8 ст.8 ЦПК України у порядку,передбаченому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення". У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Таким чином, враховуючи однаковий обов'язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню аліменти в сумі 800 гривень з кожного з батьків щомісячно на утримання їх спільного сина , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає за можливе присудити стягнення аліментів з дня пред'явлення позову до суду - з 25 липня 2017 року. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи надання висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав щодо їх малолітнього сина , суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved