Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач у лютому 2017 р. звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.12.2007 р. між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір Іпотеки посвідчений Прокопенко Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним № 2376. Згідно зазначеного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] перед Банком за Кредитним договором №003-2900/756-0696 від 17.12.2007 року, в іпотеку передано квартиру номер [ADDRESS] , предмет іпотеки належав Іпотекодавцям в рівних частках на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. 17 грудня 2007 року за реєстраційним № 2371, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 грудня 2007 року за № 2574863, витяг про реєстрацію № 5157074 від 17 грудня 2007 року. 19 червня 2013 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ Універсал Банк, а саме: звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 003-2900/756-0696 від 17 грудня 2007 року в сумі 100453,47 швейцарських франків, що становить 428319,03 грн., шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] за ціною 304000 грн. 15.07.2016 року на підставі зазначеного рішення суду зареєстровано право власності за Банком, на квартиру [ADDRESS] , про що внесено запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за номером 15408253. Позивач зазначає, що право власності відповідачів на квартиру [ADDRESS] , припинилося в результаті звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, відповідно до п. 8 ч.1 ст. 346 ЦК України. Таким чином, право відповідачів на користування квартирою, як складової права власності, припинилося одночасно з припиненням права власності на неї, а Банк, набувши право власності на предмет іпотеки, набув всіх прав і обов`язків власника, передбачених чинним законодавством. Далі позивач зазначає, що 14.01.2014 року та повторно 12.06.2014 року Банком була направлена вимога про добровільне виселення, згідно якої відповідачі мали звільнити квартиру в добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання зазначеної вимоги. 10.01.2017 року представниками Банку був здійснений черговий виїзд до квартири з метою перевірки факту звільнення. В ході виїзду було встановлено, що доступ до квартири обмежений з боку попередніх власників. Двері зачинені, потрапити до квартири не виявилось можливим. За результатами виїзду був складений Акт про відсутність доступу до приміщення. Позивач зазначає, що відповідно Довідки з місця проживання та прописки від 10.01.2017 року виданої ЖБК «Автотранспортник» в квартирі зареєстрований [PERSON] , відповідач по справі [INFO] р. н. В подальшому, 18.01.2017 року представником Банку була подана заява про зняття з реєстрації відповідача [PERSON] , як особу яка втратила право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Цього ж дня у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено. Представник позивача зазначає, що Банк використав усі законні засоби для добровільного врегулювання спору, проте відповідачі не реагують на такі дії та продовжують порушувати право власності позивача. У зв`язку з чим позивач просить суд виселити без надання іншого житла відповідачів з квартири [ADDRESS] та стягнути судовий збір. Ухвалою суду від 14.02.2017 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 19.04.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено. Підготовче засідання проведено та завершено, розгляд справи призначено по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі (ас. 79). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача. В призначені судові засідання відповідачі неодноразово не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись судом належним чином (ас. 45, 46, 47, 56, 66, 73-74). Проте, конверти із судовими повістками поверталися без вручення адресату - відповіадчам по справі з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду із вказаним позовом зазначив адресу проживання відповідачів: [ADDRESS] , за якою здійснювався виклик останніх в призначені судом судові засідання. Відповідно до п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою кабінету міністрів від 05 березня 2009 року №270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня надходження. Строк зберігання поштового відправлення в один місяць дає можливість особі, якому адресоване поштове відправлення, вжити заходів для його отримання та ознайомлення з ним протягом цього строку. Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України у справі №6-3082цс16. Отже, неотримання відповідачами судових викликів за місцем їх проживання, слід розцінювати як належне повідомлення відповідачів про проведення судових засідань. У зв`язку з чим суд вважає , що відповідачі належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності останніх. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що правонаступником ВАТ «Універсал Банк» є ПАТ «Універсал Банк». Встановлено, що 17.12.2007 р. між ВАТ «Універсал Банк» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір Іпотеки посвідчений Прокопенко Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним № 2376 (ас. 6-10). Відповідно до умов зазначеного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] перед Банком за Кредитним договором №003-2900/756-0696 від 17.12.2007 року, в іпотеку передано квартиру номер [ADDRESS] , предмет іпотеки належав Іпотекодавцям в рівних частках на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. 17 грудня 2007 року за реєстраційним № 2371, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 грудня 2007 року за № 2574863, витяг про реєстрацію № 5157074 від 17 грудня 2007 року. Судом встановлено 19 червня 2013 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ Універсал Банк, а саме: звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 003-2900/756-0696 від 17 грудня 2007 року в сумі 100453,47 швейцарських франків, що становить 428319,03 грн., шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] за ціною 304000 грн. (ас. 16-19). Встановлено, 15.07.2016 року на підставі зазначеного рішення суду зареєстровано право власності за Банком, на квартиру [ADDRESS] , про що внесено запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за номером 15408253 (ас. 20-22). Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Таким чином, право власності відповідачів на квартиру [ADDRESS] , припинилося в результаті звернення стягнення на майно, а саме: на вказану вище квартиру, в свою чергу, Банк. Позивач по справі набувши право власності на предмет іпотеки набув всіх прав і обов`язків власника, передбачених чинним законодавством. Встановлено, що 14.01.2014 року та повторно 12.06.2014 року Банком була направлена вимога про добровільне виселення, згідно якої відповідачі мали звільнити квартиру в добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання зазначеної вимоги (ас. 23-27). Також, 10.01.2017 року представниками Банку був здійснений черговий виїзд до квартири з метою перевірки факту звільнення, в ході якого було встановлено, що доступ до квартири обмежений з боку попередніх власників. Двері зачинені потрапити до квартири не виявилось можливим. За результатами виїзду був складений Акт про відсутність доступу до приміщення (ас. 28). Встановлено, що відповідно Довідки з місця проживання та прописки від 10.01.2017 року, виданої ЖБК «Автотранспортник» в квартирі зареєстрований [PERSON] , відповідач по справі [INFO] р . н . (ас. 29). Встановлено, що 18.01.2017 року представником Банку була подана заява про зняття з реєстрації відповідача [PERSON] , як особу яка втратила право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Цього ж дня у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено (ас. 30-31). Таким чином, судом встановлено, що Банк використав усі законні засоби для добровільного врегулювання спору, проте відповідачі не реагують на такі дії та продовжують порушувати право власності позивача. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, зазначене вище положення Житлового закону установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.. Враховуючи вищевикладене у сукупності досліджених матеріалів справи та наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що позивачем на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, доведені позовні вимоги щодо примусового виселення відповідачів з займаного житлового приміщення, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно ст.ст. 319, 526 ЦК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України та

Outcome: approved