Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до суду в якому просить скасувати Наказ №197 від 07.04.2016 року про звільнення її з посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; скасувати наказ №54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; поновити її на посаду сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08 квітня 2016 року; стягнути з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (м.Львів, вул.Кульпарківська, 95, ЄДРПОУ 01996740) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі, та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 4455,33 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 22 жовтня 2001 року працювала молодшою медсестрою у психіатричному туберкульозному відділенні №17 Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». 07.04.2016 року наказом №197, за підписом В.О. Головного лікаря КЗ ЛОКПЛ Маланчука А.З., позивачку звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Вважає даний наказ безпідставним, та таким, що підлягає скасуванню. Як підставу звільнення, в оскаржуваному наказі, зазначається ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Для можливості застосування даної норми при звільненні, керівництвом Львівської обласної клінічної лікарні були винесено ряд явно незаконних та сфальшованих наказів, які допустили штучне скорочення штату медичного персоналу лікарні, з грубим порушенням діючого законодавства про працю. Зокрема, 01.02.2016 року в.о. Головного лікаря КЗ ЛОКПЛ Маланчук А.З., на підставі Акту про простій в Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» датованого 01.02.2016 року та рапорту зав. відділення Любенка М.Д. від 01.02.2016 року, виданий Наказ №54 «про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ» 02.02.2016 року, за підписом В.о. головного лікаря Маланчука А.З., постановляється наказ №59, згідно якого з 08 квітня 2016 року ліквідується психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ ЛОКПЛ. Підставою ліквідації зазначається рішення медичної ради КЗ ЛОКПЛ від 28.12.2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ. Даним наказом, в межах ліжкового фонду скорочується 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, створюється ліквідаційна комісія, скорочується чисельність працівників відділення, а саме на двадцять дві штатні одиниці, та зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам іншу роботу у відповідності до вимог чинного законодавства. Надалі, 12.09.2016 року збільшила позовні вимоги та просила поновити її на посаду молодшої медсестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08 квітня 2016 року; стягнути з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (м.Львів, вул.Кульпарківська, 95, ЄДРПОУ 01996740) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі, та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 28719,12грн.; скасувати наказ №59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників». В своїй заяві вказує, що згідно статуту КЗ ЛОКПЛ, а саме п. 4.1.8 КЗ ЛОКПЛ наділено правом самостійно розробляти структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління. Відповідно до п. 5.6.3 Статуту видає накази, складає штатний розклад і вносити у нього відповідні зміни, головний лікар. Жодного погодження щодо закриття 17-ого відділення керівництвом не здійснювалось, що підтверджується відповідними листами. Проте, як стверджується листами Департаменту охорони здоров'я ЛОДА, була погоджена реорганізація шляхом перепрофілювання відділення (а.с. 27-28). У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладені у позовній заяві. Крім того, позивачка додатково пояснила, що ще з грудня 2015 року почали виводити хворих з відділення, їх виписували з попереднього відділення лікарні і приймали у нове відділення. На зборах їм пропонували писати дві заяви на звільнення і прийняття. В подальшому, 08.04.2016 року прийшовши на роботу їй повідомили що вона звільнена. Конкретні вакантні посади їй особисто не пропонувалися. Просять позов задоволити. Представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі. В своїх письмових запереченнях вказав що згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 21 грудня 2015 року в зв'язку з перепрофілюванням даного відділення головний лікар особисто запропонував всім працівникам цього відділення одночасно написати заяви про звільнення та про прийом на роботу. Відповідно до протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 28 грудня 2015 року та 11.01.2016 року в зв'язку з перепрофілюванням даного відділення головний лікар особисто повторно запропонував всім працівникам цього відділення необхідність написати заяви про звільнення та про прийом на роботу до 11.01.2016 року. Згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 21 січня 2016 року за участю всіх працівників цього відділення в.о. головного лікаря внесла пропозицію про одночасний перевід всіх працівників цього відділення, згідно поданих заяв у новостворене відділення. Пропонувалося подати заяви до 13.00 год 25 січня 2016 року до відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ. Письмової згоди, заяви, звернення, клопотання від позивача на адресу суду КЗ ЛОКПЛ про звільнення з 17 відділення та прийняття або перевід на роботу на вакантні посади у інші відділення КЗ ЛОКПЛ позивачем не подавалося і відповідно не надходило. Вказує, що заява позивача від 12.02.2016 року про її перевід з 17 психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ до новоствореного 17 відділення не підлягала задоволенню, оскільки відповідно до наказу №54 «Про оголошення простою у 17 психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ від 01 лютого 2016 року всім працівникам даного відділення включно з позивачем оголошено про простій, а з 02.02.2016 року прийнято наказ №59 від 02.02.2016 року про ліквідацію з 08.04.2016 року 17 психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ. Зазначеного позивачем в заяві від 12.02.2016 року «новоствореного 17 відділення» ніколи не існувало та не існує зараз. Вказує, що позивача належним чином було повідомлено про наявні вакантні посади 16.02.2016 року, 24.02.2016 року, 04.04.2016 року та 07.04.2016 року. В зв'язку з неодноразовими відмовами позивача від запропонованих їй вакантних посад у інших відділеннях лікарні, відповідач був змушений видати наказ про її звільнення №197 від 07.04.2016 року, копія якого позивачем отримана особисто, про що свідчить її особистий підпис. Вважає позов безпідставним, необґрунтованим та просить відмовити в його задоволенні повністю. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивачка працювала в КЗ ЛОКПЛ з 22.10.2001 року молодшою медсестрою 17 відділення КЗ ЛОКПЛ. Згідно протоколу зборів працівників 17- го відділення КЗ ЛОКПЛ від 28.12.2015 року головний лікар по медчастині [PERSON] повідомила що пацієнти які залишилися у відділенні мають бути виписані або переведені в інші лікарні. Завідувач 17-го відділення повідомив, що на даний час у відділенні перебуває 4 пацієнти які в наступні дні будуть виписані або переведені і інші відділення лікарні. Згідно Акту від 01.02.2016 року «Про простій 17-го відділення психо-туберкульозного на 50 ліжок в Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» встановлено, що на момент перевірки у 17 відділенні психо-туберкульозного на 50 ліжок повністю відсутні пацієнти профілю захворювання на туберкульоз. Оскільки працівники відділення не завантажені роботою запропоновано оголосити простій з 01.02.2016 року для працівників 17 відділення психо-туберкульозного на 50 ліжок. Наказом в.о. головного лікаря КЗ ЛОКПЛ Маланчук А.З. №54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ» оголошено простій в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ з 01.02.2016 року. Згідно наказу головного лікаря Фільца О.О. №93 від 12.02.2016 року роз'яснено пункти 6,7 та 8 наказу №54 від 01.02.2016 року, про зміни роботи 17-го психіатричного туберкульозного відділення розуміти наступним чином: 1. Зав.відділення, сестрі медичній старшій та сестрі-господарці, знаходитися на робочих місцях з 02.02.2016 року по 10.02.2016 року, а з 11.02.2016 року не виходити на робочі місця. 2. Всім іншим працівникам, зокрема тим, хто знаходився на робочих місцях 02.02.2016 року, 03.02.2016 року та 04.02.2016 року, з 05.02.2016 року не виходити на робочі місця. Відповідно до ст.34 КЗпП України, простій-це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою або на інше підприємство, але в тій самій місцевості на строк до 1 місяця. Судом встановлено, що простій у 17-у психіатричному туберкульозному відділенні виник з об'єктивних підстав, у зв'язку з відсутністю пацієнтів, що стверджено наведеними вище доказами та не заперечено позивачкою, що на момент оголошення простою у відділенні не було жодного хворого. Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування наказу №54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ» та стягнення середнього заробітку за час не законно оголошеного простою судом не вбачається. Згідно протоколу №13 засідання медичної ради від 28.12.2015 року медична рада вирішила взяти до уваги інформацію лікаря-фтизіатра 9-го відділення КЗ ЛОКПЛ Карасик А.Ю. щодо висновків наведених у довідці ДОЗ ЛОДА стосовно роботи психотуберкульозних відділень КЗ ЛОКПЛ та доручити адміністрації лікарні у найкоротший термін розглянути процедуру реорганізації 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ у відповідності до чинного законодавства. Наказом в.о. головного лікаря Маланчука А.З. №59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності» ліквідовано з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, скорочено в мережі ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, створено комісію по ліквідації психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, скорочено чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ №17 у зв'язку та у відповідності з ліквідацією психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ №17 з 08 квітня 2016 року згідно списку, зокрема в т.ч. і позивачку [PERSON] та доручено відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ провести необхідні заходи у зв'язку з звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення) включаючи ознайомлення працівників з цим Наказом під розпис та врученням письмового повідомлення про можливе звільнення. За наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам згідно п.1.4 цього Наказу іншу роботу в КЗ ЛОКПЛ у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до Переліку відділень та профіль ліжок КЗ «Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні» з 15.04.2016 року, затвердженого Наказом по КЗ ЛОКПЛ №223 від 15.04.2016 року, вбачається що 17-е відділення відсутнє. Відповідно до наказу в.о. головного лікаря Маланчука А.З. №197 від 07.04.2016 року позивачку [PERSON], молодшу медсестру палатну 17-го відділення, звільнено від займаної посади з 08.04.2016 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників та виплатити вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Згідно п.1 ст.40 КЗпП України та п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992р.(з наступними змінами) « Про практику розгляду судами трудових спорів» суди, розглядаючи трудові спори, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази відмови працівника від переведення на іншу роботу , або що власник не мав можливості такого переведення, чи попереджувався працівник про наступне вивільнення за 2 місяці. Пунктом 1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці, до яких відноситься, зокрема, і скорочення чисельності чи штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. Так, згідно попередження (повідомлення) працівника про наступне (можливе) звільнення від 02.02.2016 року, позивачку [PERSON] повідомлено (попереджено) про наступне звільнення, що стверджено підписом позивачки [PERSON] Проте відповідачем не надано жодного доказу, про те що позивачку було персонально повідомлено про наявні вакантні місця в інших відділеннях КЗ ЛОКПЛ за період від оголошення простою в 17-у відділенні і до її звільнення. Також не додано доказів, про те що позивачка відмовилася від запропонованих їй вакантних посад. Суд критично ставиться до наданих в судовому засіданні представником відповідача доказів про те, що позивачці було запропоновано вакантні посади, а саме: повідомлення Департамента охорони здоров'я на колективне звернення 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ від 26.01.2016 року №117, Акту «Про запропоновані вакантні посади» від 24.02.2016 року, Протоколу засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ від 30.03.2016 року, Протоколу №6 від 04.04.2016 року засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го психіатричного туберкульозного відділення по працевлаштуванню в КЗ ЛОКПЛ, протокол від 05.04.2016 року засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го психіатричного туберкульозного відділення по працевлаштуванню в КЗ ЛОКПЛ на виконання розпорядження в.о. головного лікаря [PERSON] №176 від 25.03.2016 року, протокол №8 від 07.04.2016 року. Відтак, судом з таких не вбачається, які саме конкретні вакантні посади було запропоновано позивачці [PERSON] Також не вбачається від яких вакантних посад позивачка відмовилася. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 01.02.2016 року був виданий наказ про простій 17-го відділення з яким ознайомила працівників. 16.02.2016 року в телефонному режимі викликала працівників 17-го відділення для ознайомлення з вакантними посадами, проте ніхто до неї не з'являвся. 04.04.2016 року та 05.04.2016 року на засіданні комісії зачитала наявні вакантні посади в інших відділеннях. [PERSON] була присутня на зборах 04.04.2017р. та була повідомлена особисто про вакантні посади, однак відмовилась від запропонованих посад. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що за організацію Департаменту охорони здоров'я був проведений аудит в лікарні. На зборах 04.04.2016 року та 07.04.2016 року [PERSON] була присутня, вакантні посади пропонувалися для всіх. Станом на 07.04.2016 року було оголошено 8 вакантних посад. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була присутня на засіданнях де пропонувалися вакантні посади. Збори відбувалися 04.04.2016 року, 05.04.2016 року та 07.04.2017 року. На всіх засіданнях позивачка була присутня, на засіданнях пропонувалися вакантні посади. [PERSON] не пропонувалася конкретна посада. Аналогічні покази надали свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили що [PERSON] на засіданнях оголошувала вакантні посади. На момент звільнення було 8 вакантних посад. Чи конкретно [PERSON] були запропоновані посади сказати не можуть. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] була запрошена на всі збори. Основним питанням зборів було надання працівникам права на працевлаштування. Було повідомлено про те, що треба прийти в відділ кадрів та написати заяву про перевід. Оцінюючи надані в судових засіданнях пояснення свідків, суд приходить до висновку, що стверджено той факт що позивачці [PERSON] безпосередньо будь-якої вакантної посади в іншому відділенні запропоновано не було. Так, судом встановлено, що дійсно мало місце зміни в організації виробництва і праці, котрі полягали в тому, що 17-відділення є недовантежаним, розраховане на 50 ліжок, однак пацієнти відсутні, однак відповідач не виконав вимоги ч.2ст.40,ч.3 ст.49-2 КЗпП України. Суд приходить до переконання, що Наказ в.о. головного лікаря Маланчука А.З. №197 від 07.04.2016 року в частині звільнення [PERSON] із займаної посади підлягає скасуванню, а відтак позивачку слід поновити на роботі. Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12). Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність скорочення чисельності або штату працівників, з огляду, зокрема, на положення ст. 64 ГК України, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженого органу підприємства, і саме останній має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис. А тому враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про скасування наказу №59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, стриктури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників» слід відмовити. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки про доходи [PERSON] від 28.07.2016р. № 89, загальна сума доходу за період з 01.12.2015 року по 31.01.2016 року становить 11 140,22 грн. Проте, з довідки наданої представником відповідача вбачається, що позивачу надавалась матеріальна допомога в розмірі 300,00 грн., яка не може включатись до розрахунку середньомісячної заробітної плати. Відтак, середньомісячна зарплата становить 5570,11грн., а середньоденний заробіток становить 218,44 грн. На день розгляду справи позивачка перебувала у вимушеному прогулі 314 днів, а тому на її користь слід стягнути 68 590,16 грн. (218,44 х 314) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 13.07.2017 року. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Outcome: approved