Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] з тих підстав, що відповідач не виконує обов'язків по утриманню дитини у зв'язку з чим має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 32466,67 грн.; не виконує обов'язків по вихованню, навчанню сина; не спілкується з ним, не піклується про його фізичний і духовний стан. У судовому засіданні адвокат позивачки заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Відповідач і його адвокат проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що позивачка умисно створює умови, які перешкоджають відповідачу приймати участь у навчанні та вихованні сина. Так, позивачка не повідомила його про зміну місяця проживання її та дитини, який дошкільний та навчальний заклад відвідував і відвідує син. Позивачка чинить всілякі перешкоди у побаченнях з сином, не виконує Розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської по Ленінському району від 28.12.2015 року №841, яким визначено порядок участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною. Крім того, на теперішній час відсутня заборгованість зі сплати аліментів, які навіть сплачено наперед. На думку відповідача, він не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а отже, відсутні підстави позбавляти його батьківських прав. Просять відмовити у задоволенні позову. Представник 3-ї особи органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, просить суд вирішити спір на власний розсуд, у відповідності з діючим законодавством та врахувати висновок від 30.03.2016 року про можливість позбавлення відповідача батьківських прав, відповідно до якого орган опіки і піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], т.я. батьки дитини самі потребують допомоги психолога. Вислухавши пояснення учасників процесу, думку адвокатів, дослідивши надані докази та матеріали справи суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони у справі перебували у шлюбі зареєстрованому 20.10.2007 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, який розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2013 року ( а.с .10-11). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] ( а.с.9). Батьки дитини [PERSON] і [PERSON] з лютого 2009 року не проживають однією сім'єю, що встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу, і не заперечувалося сторонами у справі. Дитина після розірвання шлюбу проживає разом з матір'ю - [PERSON] (а.с. 19), з батька - [PERSON] на утримання дитини на користь позивачки стягнуто аліменти з у розмірі 1000 грн, щомісяця (а.с.12). Між тим, батько після розлучення не виконував своїх обов'язків щодо утримання та матеріального забезпечення свого сина, і після ухвалення судом рішення по стягнення з нього аліментів на утримання дитини, у зв'язку з чим, станом на 01.09.2015 року [PERSON] мав заборгованість по аліментам у сумі 32466, 67 грн., яку було сплачено лише після відкриття кримінального провадження за ст. 164 ч.1 КК України, яке досі не закрите і перебуває у провадженні Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та звернення позивачки до суду з даним позовом ( а.с. 13-14, 46-47, 121-122, 125-126, 152 ). Батько дитини не приймає участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних відвідуванням гуртків позакласної роботи, за винятком одноразової оплати за гурток малювання, за період з квітня по травень 2016 року (5 занять і вже під час судового розгляду даної справи, а.с. 86-87); не приймає участі у витратах на придбання ліків для лікування дитини, не несе витрат на організацію відпочинку дитини, на придбання одягу та шкільного приладдя для дитини, продуктів харчування. [PERSON] не спілкується з сином, не відвідує його, не приймає участі у його духовному та фізичному розвитку, не приймає участі у вихованні, не цікавиться життям сина, його успіхами у навчанні - не відвідує школу. Дані обставини знайшли своє підтвердження як у письмових доказах (а.с.15,16, 17, 18), так і у показах свідків - допитаних у суді, зокрема, [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які пояснили, що батько дитини не відвідував його ні вдома, ні в дитячому садку, ні в шкоді, не приймав і не приймає участі ні у виховних, ні у розважальних, ні у навчальних заходах. Свідок [PERSON] пояснила суду, що доводиться бабусею малолітнього [PERSON], а також пояснила, що організацією літнього відпочинку дитини та його оздоровлення займалися виключно мати - [PERSON] та вона з чоловіком. При цьому, що разу, коли була можливість організувати відпочинок [PERSON] поза межами м.Запоріжжя мати дитини, має благати відповідача надати з дозвіл на виїзд дитини, в тому числі і звертатися до суду з відповідним позовом. Доводи відповідача, що позивачка умисно створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, і тим самим намагається усунути його від участі у виховані дитини та спілкуванні з нею, про що на його думку свідчать покази свідків [PERSON], який пояснив, що якось був свідком, як [PERSON] намагався відвідати сина вдома, але їх не допустили на територію житлового комплексу «Бородіно»; покази свідка [PERSON], який пояснив, що був свідком зустрічі [PERSON] і [PERSON] біля дитячого садка, але остання уникла зустрічі, і забрала дитину, після цієї зустрічі [PERSON] був дуже засмучений; покази свідка [PERSON], яка пояснила, що доводиться бабусею [PERSON], і також позбавлена можливості спілкуватися з ним, а зі слів сина - [PERSON] їй відомо, що колишня дружина у будь-який спосіб намагається перешкоджати спілкуванню батька і сина; а також письмові запити до навчального закладу, на думку суду, не спростовують доводів позивачки та не доводять участі батька у житті сина, його навчанні. Виховані та забезпеченні. Декларацiєю прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципi 6 проголошено, що дитина для повного i гармонiйного розвитку її особистостi потребує любовi i розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости пiд опiкою i вiдповiдальнiстю своїх батькiв, i в усякому випадку в атмосферi любовi i моральноїi та матерiальної забезпеченостi; малолiтня дитина не повинна, крім тих випадкiв, коли є винятковi обставини, бути розлучена зi своєю матiр'ю. Вiдповiдно до ст. 18 Конвенцiї про права дитини батьки несуть основну вiдповiдальнiсть за виховання дитини. Найкращi iнтереси дитини є предметом їx основного пiклування. Вiдповiдно до ст. 8 Закону України « Про охорону дитинства», кожна дитина має право на pівень життя, достатнiй для її фiзичного, iнтелектуального, морального, культурного, духовного i соцiального розвитку. Батьки або особи, якi їx замiнюють, несуть вiдповiдальнiсть за створення умов, необхiдних для всебiчного розвитку дитини, вiдповiдно до законiв України. У відповідності ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання у сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини на к ожного з батьків покладється однакова вiдповiдальнiсть за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, якi їх замінюють мають право і зобов'язанi виховувати дитину, пiклуватися про її здоров'я, фiзичний, духовний, моральний розвиток, навчання, створювати належнi умови для розвитку її природних здiбностей, поважати гiднiсть дитини, готувати її до самостiйного життя та працi. Статтею 150 СК України визначено обов'язки батькiв щодо виховання та розвитку дитини, а саме: 1.виховувати дитину в дусi по ваги до прав та свобод iнших людей, любовi до своєї cм'ї та родини, свого народу, своєї Батькiвщини; 2.пiклуватися про здоров'я дитини, її фiзичний, духовний та моральний розвиток; 3.здобуття дитиною повної загальної середньої освiти, готувати її до самостiйного жипя; 4.поважати дитину; 5. передача дитини на виховання iншим особам не звiльняє батькiв вiд обов'язку батькiвського пiклування щодо неї; 6.забороняються будь-якi види експлуатації батьками своєї дитини; 7. забороняються фiзичнi покарання дитини батьками, а також застосування ними iнших видiв покарань, якi принижують людську гiднiсть дитини. Практичний психолог [PERSON] після спілкування з дитиною дійшла думки, що дитина відноситься до свого батька нейтрально, як чужої людини з якою ніколи не спілкувався і не взаємодіяв. У дитини сформувався емоційно нейтральний образ батька з негативним забарвленням, як людини, яка не приймає у часті у його житті. Таке відношення дитини сформувалося самостійно і ґрунтується на власних висновках і відчуттях про ті мінімальні зустрічі, які він пам'ятає. Між [PERSON] і [PERSON] не виявлено психологічного зв'язку, у дитини не має внутрішньої потреби спілкуватися з [PERSON], якого він сприймає як чужу людину ( а.с. 55-56). Відсутність у сім'ї здорової психологічної обстановки, відсутність психологічного контакту між батьками вбачається зі змісту Висновку органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.03.2016 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. ( а.с.62-64). І хоча орган опіки і піклування не вбачає істотних підставі для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд виходячи з системного аналізу досліджених у суді доказів, оцінивши їх з точки зору достатності і взаємозв'язку у їх сукупності дійшов висновку, що [PERSON] з моменту народження сина i до теперiшнього часу свідомо нехтує своїми батькiвськими обов'язками, не виконує їх по відношенню до сина, не приділяє уваги вихованню сина, не спілкується з ним, не забезпечує необхiдним харчуванням, медичним доглядом, лiкування дитини, що негативно впливає на її фiзичний розвиток як складову виховання; не турбується про духовний та фізичний розвиток дитини і взагалi не приймає участі в повноцiнному, гармонiйному вихованнi дитини. Звернення до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району і встановлення днів побачень з дитиною ( розпорядження №842р від 28.12.2015 року, а.с. 49), надіслання різного роду запитів до навчального закладу ( а.с. 124, 163-167) не може бути визнано як вживання відповідачем , необхідних і достатніх, і передбачених законом способів участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею, матеріальному забезпеченні. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а тому не можуть бути вирвані з контексту окремі докази і надана їм перевага, як то Висновок органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.03.2016 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав чи думка психолога, чи покази окремих свідків. Згiдно ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленi судом батькiвських прав якщо вона, він ухиляються вiд виконання своїхx обов'язкiв по вихованню дитини. Вiдповiдно до вимог ст. 164 СК України, Конвенцiї про права дитини, позбавлення батькiвських прав - це спосiб захисту прав та інтересів дитини. Згідно роз'яснень, наданих у п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розглядi справ про усиновлення i про позбавлення та поновлення батькiвських прав», позбавлення батькiвських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на вiдiбрання дитини в iнших осiб, якi незаконно її утримують, та iн.), що наданi батькам до досягнення дитиною повнолiття i rрунтуються на фактi спорiдненостi з нею, є крайнiм заходом впливу на осiб, якi не виконують батькiвських обов'язкiв, а тому питання про його застосування слiд вирiшувати лише пiсля повного, всебiчного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема становлення батькiв до дiтей. Ухилення батькiв вiд виконання cвoїx обов'язкiв має місце, коли вони не піклуються про фiзичний i духовний розвиток дитини, її навчання, пiдготовку до самостiйного життя, зокрема: не забезпечують необхiдного харчування, медичного догляду, лiкування дитини, що негативно впливає на її фiзичний розвиток як складову виховання; не спiлкуються з дитиною в обсязi, необхiдному для її нормального самоусвiдомлення, не надають дитинi доступу до культурних та iнших духовних цiнностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралi; не виявляють iнтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освiти. Зазначенi фактори, як кожен окремо, так i в сукупностi, можна розцiнювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведiнки батькiв, свiдомого нехтування своїми обов'язками. Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене , суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є доведеними ат обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а отже, на користь позивачки підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у сумі 487,20 грн., понесених нею при подачі позову до суду відповідно до квитанції від 10.12.2015 року ( а.с.1).

Outcome: approved