Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Представник позивача звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Російської Федерації, в обґрунтування якого вказав, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. В травні 2012 року, відповідно до заяви згоди позивача про вивезення дитини в Україну, в якій зазначалося, що дитина перебуватиме в Україні до 31 серпня 2012 року, відповідачка разом з малолітньою дитиною виїхала до України та, в подальшому залишивши дитину проживати з бабусею, повернулася проживати в Московську область Російської Федерації. Згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не надавав. Крім того, в обґрунтування позову представник позивача зазначив, що у звязку із здійсненням відповідачкою позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною, позивач звернувся до Литкарінського міського суду Московської області з позовом про визначення порядку спілкування з дитиною, який рішенням вказаного суду було задоволено, тому посилаючись на зазначене рішення суду позивач вважає, що дитина повинна бути передана відповідачкою за місцем його проживання за адресою: [INFO]. Посилаючись на «Гаагську Конвенцію про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року» позивач просив Міністерство юстиції України у сприянні щодо повернення дитини [PERSON], [INFO] до місця його постійного проживання у Російській Федерації (а. с. 48). З урахуванням вказаних вище обставин представник позивача з даним позовом звернувся до суду. Відповідач до початку розгляду справи по суті звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, який ухвалою суду від 26.08.2015 року було прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження з первинним позовом позивача [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначила, що 26 серпня 2004 року вона народила дитину сина [PERSON], прізвище та по-батькові якого зазначила «Шутов» та «Володимирович» відповідно. На час народження сина в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона не перебувала, але підтримувала з ним фактичні шлюбні стосунки. В подальшому відповідач судовим рішенням встановив своє батьківство відносно сина [PERSON], вніс зміни до актового запису про народження дитини № 1540, внісши до нього відомості про себе як про батька та змінивши по - батькові дитини з «Володимирович» на «Ігорович». На підставі рішення суду, Кутузовським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви 03 жовтня 2008 року, видане повторне свідоцтво про народження дитини. За позовом відповідача, Литкарінським міським судом Московської області у справі про визначення порядку спілкування з дитиною винесено рішення, згідно з яким було визначено порядок спілкування з дитиною, проте місце проживання дитини, як зазначила позивач судом не визначалося. З причини систематичних захворювань дитини під час проживання в м. Москві, позивачка разом з дитиною у 2012 році переїхала на постійне місце проживання до [INFO], де дитина проживає до теперішнього часу та знаходиться на її утриманні, оскільки відповідач не надає їй матеріальну підтримку на утримування дитини. В обґрунтування позову позивачка за зустрічним позовом також зазначила, що дитина практично не знає свого біологічного батька, їх зустрічі носили епізодичний характер, спілкування було нетривалим і непродуктивним. Дитина з прихильністю ставиться до матері та не бажає жити з батьком, з приводу чого готова висловити власну думку у судовому засіданні. Дитина навчається в загальноосвітньому навчальному закладі I-III ступенів № 9 спеціалізована школа та йому подобається жити на території України, про що свідчить покращення стану його здоровя після переїзду в Україну з Російської Федерації. Позивачкою створені відповідні умови для життя та належного вихованні дитини, забезпечення її потреб та інтересів, а також реалізації його прав та інтересів. З урахуванням вказаних обставин відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом, відповідно до якого у судовому порядку просить визначити місце проживання дитини. Представники позивача за первинним позовом у судове засідання зявилися, кожен окремо надали пояснення, відповідно до яких позов підтримали та посилаючись на викладені в заяві обставини, позовні вимоги просили задовольнити. Зустрічний позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання зявилися, кожен окремо надали пояснення, згідно з якими позовні вимоги за первинним позовом не визнали, в його задоволенні просили відмовити. Зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання зявився, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини, надав пояснення, відповідно до яких висновок органу опіки та піклування підтримав, первинний позов вважав безпідставним, зустрічний позов вважав обґрунтованим та таким, що повинен бути задоволений. Заслухавши пояснення представників позивача за первинним позовом, відповідача за первинним позовом та її представника, представника третьої особи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що первинний позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії I-МЮ № 640001 від 31 січня 2008 року, виданого Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 291, [PERSON] визнав себе батьком дитини [PERSON], який народився 26.08.2004 року ( т. 1, а. с. 53). Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії IV МЮ № 514735 від 03 жовтня 2008 року, виданим Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 1540, 26.08.2004 року народився [PERSON], батьками якого записано [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 51). Відповідно до паспорта громадянина [PERSON] від 07.09.1999 року ( т. 1, а. с. 61), виданого Литкарінським ВВС Московської області, відповідач за первинним позовом зареєстрована за адресою: [INFO], мікрорайон 6[ADDRESS]. У відповідності до паспорта громадянина [PERSON] від 29.09.2006 року, виданого паспортно візовим відділенням ВВС району Крилатське міста Москви, позивач за первинним позовом зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно з заочним рішенням Литкарінського міського суду Московської області від 29.05.2008 року у справі про визначення порядку спілкування з дитиною, визначено порядок спілкування [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] за наступним графіком: 26 серпня, в день народження дитини, з 15.00 год. до 20.00 год.; в дні державних свят з 15.00 до 20.00 год.; щосуботи кожного місяця з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем реєстрації [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вказаного заочного рішення суду, відповідача за первинним позовом зобовязано не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з сином [PERSON]. З переглянутого у судовому засіданні відеозапису спілкування позивача за первинним позовом з дитиною [PERSON] вбачається, що мало місце спілкування батька [PERSON] з дитиною, разом з дідом дитина вчить цифри (а.с. 79,80) Крім того, у судовому засіданні заслухано відеозапис пояснення позивача за первинним позовом. (а.с. 79,80). У відповідності до свідоцтва про державну реєстрацію права Управління Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії по Москві від 20.02.2014 року, позивач за первинним позовом на праві часткової власності має 1/3 частину квартири з 3 х кімнат, загальною площею 72,2 кв. м., а саме: в квартирі № 139, корп.. 1, буд. № 26 вул. Крилатські хомли у м. Москві ( а.с. 88). Відповідно до договору дарування 1/3 частини квартири від 17.06.2015 року, [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частину квартири139, корп.. 1, буд. № 26 вул. Крилатські хомли у м. Москві ( а.с. 71). За наслідками огляду санітарного стану квартири № 139, корп. 1, буд. 26, Крилатські холми, у м. Москви, управлінням соціального захисту населення, як повноважним органом у сфері опіки, піклування та патронтажу, на території Крилатське, складено акт від 20.03.2015 року ( а.с. 17), відповідно до якого санітарний стан вказаної квартири добрий, створено відповідні житлово побутові умови для проживання та розвитку дитини [PERSON]. Згідно з нотаріально посвідченою згодою позивача за первинним позовом від 14.05.2012 року, позивач надав відповідачу за первинним позовом згоду на виїзд свого сина [PERSON], [INFO] разом з його матірю [PERSON] Георгієвною, до України на відпочинок в період з 15.05.2012 року по 31.08.2012 року. Крім того, позивач надав свою згоду щоб відповідач взяла на себе відповідальність за життя і здоровя його неповнолітньої дитини і приймала всі необхідні рішення щодо захисту прав і законних інтересів дитини, в тому числі з питання медичного втручання, у випадку виникнення такої необхідності ( т. 1, а. с. 55). Проте, відповідно до повідомлення відповідача ( т. 1 а. с. 56) відповідач повідомила позивача що вона та її син змінили місце проживання, і постійним воно буде в Україні, Кіровоградської області м. Олександрія. Також відповідач повідомила позивачу номер свого телефону та адресу для будь якої кореспонденції. Вважаючи, що [PERSON] незаконно утримує дитину в Україні, позивач за первинним позовом звернувся до Міністерства юстиції України з заявою ( т. 1, а.с. 44 - 49) про повернення дитини [PERSON], [INFO], зазначивши, що дитина є громадянином [PERSON] та має постійне місце проживання за адресою: [PERSON], Московська область, м. Литкаріно, 6-й мікрорайон, б. 17, кв. 9. Крім того позивач зазначив, що в травні 2012 року ним було надано нотаріальну згоду на виїзд дитини [PERSON] на Україну до бабусі на період літніх канікул строком на три з половиною місяці з 15 травня 2012 року по 31 серпня 2012 року, проте за місцем постійного проживання дитини: [PERSON], Московська область, м. Литкаріно, 6-й мікрорайон, б. 17, кв. 9, дитину відповідачем перевезено не було. У відповідності до заочного рішення Литкарінського міського суду Московської області від 29.04.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобовязання повернення неповнолітньої дитини на територію Російської Федерації, визначення місця проживання дитини (т. 1, а .с. 211), [PERSON] зобовязано повернути на територію Російської Федерації її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], місце народження м. Москва, Російської Федерації. Разом з тим, цим же рішенням в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], спільно з батьком [PERSON] за адресою: м. Москва, вул. Крилатські холми, буд. № 26, корп.. 1, кв. 139, позивачу було відмовлено. Як встановлено зясуванням фактичних даних у справі, ані позивачем безпосередньо, ані його представниками у судовому засіданні не було доведено отриманням позивачем за первинним позовом самостійного заробітку (доходу), що розцінюється судом як відсутність реальної можливості щодо утримання малолітньої дитини. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є сестрою позивача за зустрічним позовом. [PERSON] познайомилася з [PERSON] в м. Москві це був роман, вона про це знає тому, що періодично проживала в Москві. Вони разом з [PERSON] проводили вечори, Коли [PERSON] завагітніла, [PERSON] сказав, що треба перервати вагітність. Наташа проживала в Москві на квартирі, яку орендувала, після пологів у неї відбувся післяпологовий синдром, дитина хворіла, [PERSON] не приймав участі в догляді за нею та дитиною. Заміж за нього вийти [PERSON] не пропонував. Після того, коли [PERSON] народила дитину, він разом зі своїми батьками приїхав до нею пологовий будинок та подарував їй квіти. В м. Москві, біля сестри [PERSON] вона [PERSON] ніколи не бачила. Коли була жива його матір, вона запрошувала [PERSON] до себе в квартиру в гості, а [PERSON] сестру не запрошував. Дитина весь час проживала разом з сестрою [PERSON] в м. Москві та в літні періоди приїздили до м. Олександрія, Кіровоградської області на відпочинок. Коли сестра жила в Москві з дитино [PERSON] жодного разу їм не допоміг матеріально. Свідок [PERSON] суду показала, що вона постійно проживає в Україні, але їздила до м. Москви у 2004 році, оскільки [PERSON], яка на той час проживала у Москві є її донькою та коли вона була вагітною, її необхідно було надавати допомогу. За час перебування в м. Москві біля своєї доньки познайомилася з [PERSON] та помітила, що гарних стосунків між ним та її донькою не було. Народження дитини [PERSON] не хотів. Після народження дитини, [PERSON] приїхав до пологового будинку разом зі своїми батьками та подарував [PERSON] квіти, після чого він з батьками поїхали до себе додому. Жодного піклування [PERSON] та дитині не надавав. У доньки була післяпологова депресія. [PERSON] дитину забирав до себе додому, але коли він забирав дитину то вона з донькою давали з собою дитині харчі, оскільки [PERSON] разом зі своєю родиною харчуються переважно бутербродами. [PERSON] дитину брудним та голодним. Коли разом з донькою та онуком поверталися з Москви до України, [PERSON] їх випроводжав на залізничний вокзал та побажав дитині гарного оздоровлення. Знає про те, що онук є громадянином [PERSON], але вважає, що він повинен проживати разом з матірю в Україні, оскільки батька фактично не памятає та не бажає до нього повертатися. В даний час дитина проживає разом з матірю [PERSON] в м. Олександрія з 2012 року. Таким чином, враховуючи той факт, що ні за станом на день звернення позивача за первинним позовом до суду, ні на день винесення рішення суду, місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], за місцем проживання його батька, за адресою: [ADDRESS] - офіційно не визначено, батько дитини фактично не здійснював права піклування на момент переміщення малолітнього [PERSON], [INFO], [PERSON] добровільно надав згоду на вивезення дитини за межі Російської Федерації в Україну, з моменту переміщення дитини з Російської Федерації в Україну пройшло більше року, тому суд на має правових підстав вважати, що відповідач незаконно перемістила з Російської Федерації та утримує дитину на території України і, як наслідок суд не вбачає підстав вважати, що дитина сторін неповнолітній [PERSON], [INFO] повинен бути повернутий його батькові - позивачу за первинним позовом, за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги довідку державного бюджетного освітнього закладу м. Москви «Школа з поглибленим вивченням англійської мови № 1371», відповідно до якої зазначається про навчання [PERSON] в ДБОЗ ЗОШ №1371 та про отримання відповідачем особової справи на дитину, надані позивачем фотосвітлини (т.1. а.с 179-195), довідку видану туристичним готельним комплексом «БЕТА» від 04.09.2015 року з місця роботи батька позивача (т. 1, а.с. 228), висновок управління соціального захисту населення району Крилатське міста Москви за позовом «Про повернення незаконного утримуючої в Україні дитини за місцем її постійного проживання в Російській Федерації на підставі міжнародного договору та визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька» (т. 1, а.с. 229, 230), акт огляду житлово побутових умов позивача [PERSON], який зареєстрований за адресою: Москва, Крилатські холми, буд. 26, корп.. 1, кв. 39 ( т.1, а.с. 232), виписку з будинкової книго (т. 1, а. с. 233), Щодо визначеного заочним рішенням Литкарінського міського суду Московської області від 29.05.2008 року порядку спілкування з дитиною, суд вважає, що у разі невиконання відповідачем за первинним позовом зазначеного рішення суду, позивач має право для звернення до органу примусового виконання судових рішень з питання ухилення боржника від виконання рішення суду, яким було визначено порядок спілкування з дитиною. З вищевикладених підстав суд не погоджується з доводами позивача та його представників щодо наявності всіх умов, визначених у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримуються діти, зобовязана повернути дітей в державу її постійного проживання. Зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії I-МЮ № 640001 від 31 січня 2008 року, виданого Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 291, [PERSON] визнав себе батьком дитини [PERSON], який народився 26.08.2004 року ( т. 1, а. с. 53). Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії IV МЮ № 514735 від 03 жовтня 2008 року, виданим Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 1540, 26.08.2004 року народився [PERSON], батьками якого записано [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 51). У відповідності до паспорта громадянина [PERSON] від 29.09.2006 року, виданого паспортно візовим відділенням ВВС району Крилатське міста Москви, відповідач за зустрічним позовом зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до паспорта громадянина [PERSON] від 07.09.1999 року ( т. 1, а. с. 61), виданого Литкарінським ВВС Московської області, позивач за зустрічним позовом зареєстрована за адресою: [INFO], мікрорайон 6[ADDRESS], що крім іншого підтверджується листом позивача за первинним позовом до Міністерства юстиції України ( т. 1, а. с. 44). Разом з тим, згідно з паспортом громадянина України, виданого 23.06.2015 року Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована у [INFO]. У відповідності до нотаріально посвідченої згоди від 14.05.2012 року, відповідач за зустрічним позовом надав позивачу згоду на виїзд свого сина [PERSON], [INFO] разом з його матірю [PERSON] Георгієвною до України на відпочинок в період з 15.05.2012 року по 31.08.2012 року. Крім того, відповідач надав свою згоду щоб позивач за зустрічним позовом взяла на себе відповідальність за життя і здоровя їх неповнолітньої дитини і приймала всі необхідні рішення щодо захисту прав і законних інтересів дитини, в тому числі з питання медичного втручання, у випадку виникнення такої необхідності ( т. 1, а. с. 55). По приїзду до м. Олександрія, Кіровоградської області, позивач повідомила відповідача що вона та її син змінили місце проживання, і постійним воно тепер буде в Україні, Кіровоградської області м. Олександрія. Також відповідач повідомила позивачу номер свого телефону та адресу для будь якої кореспонденції ( т. 1 а. с. 56). Згідно з договором купівлі продажу квартири від 23.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 617, позивач за зустрічним позовом придбала (купила) у громадянки (Продавця) [PERSON] квартиру № 12, що у будинку № 63 по проспекту Леніна в м. Олександрії Кіровоградської області, тобто позивач за зустрічним позовом забезпечена власним житлом, в якому проживає разом з дитиною. Право власності на вказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 04.08.2012 року, а також довідкою комунального підприємства «Житлогосп» від 20.07.2015 року № 364. Згідно з актом розпорядженням комунального підприємства «Житлогосп» від 21.07.2015 року № 1060, [PERSON] проживає за зазначено адресою з травня 2012 року. За період проживання позивачки за зустрічним позовом в квартирі № 12, що у будинку № 63 по проспекту Леніна в м. Олександрії Кіровоградської області, нарікань від сусідів в комунальне підприємство «Житлогосп», не надходило. У відповідності до характеристик на малолітнього [PERSON], [INFO], дитина характеризується позитивно, проживає з мамою, взаємостосунки дружні, доброзичливі та ввічливі. Мати приділяє сину достатньо уваги та часу, що позитивно впливає на його виховання та навчання, завжди відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням сина. Дитина користується авторитетом серед вихованців, має відповідний потяг до школи та однокласників, дуже любить своє місто, бере участь в таких змаганнях: матчеві зустрічі, Відкрита Першість ДЮСШ №2 з футболу, Відкритий турнір «Золота осінь» в м. Нікополь (кубок за III місце, Всеукраїнські змагання «Шкіряний мяч» (т. 2, а.с. 25- 27). Згідно до довідки № 140 від 28.09.2015 року, виданої Центром первинної медико санітарної допомоги м. Олександрія», відповідно до даних медичної карти амбулаторного хворого № 3-674, дитина [PERSON] [INFO] до травня 2012 року спостерігався як часто хворіючи дитина (ГРВІ, обструктивний бронхіт, аденоїдна вегетації II ст.) в Російській Федерації. З травня 2012 року за медичною допомогою звертався 1 раз на рік з приводу гострих респіраторних інфекцій. В 2012 2013 роках спостерігався у невролога з приводу неврозоподібного тіку (т.2, а.с. 28). У судовому засіданні від 15.10.2015 року, відповідно до ст. 171 СК України, дитина сторін [PERSON], [INFO] висловив свою думку, згідно з якої суду пояснив, що у Москві проживав з мамою на Крилатських холмах, коли приїхав в Україну йому було 7 чи 8 років, саме тоді він востаннє бачив батька, батько брав його дуже рідко, у батька дивився тільки компютер, бачив, що в квартиру до батька приходили якісь гості. Діда не бачив, тому що він приділяв увагу іншому онуку. Батько відносився до нього нормально. Подарунки він дарував, але це були такі подарунки, що були для нього самого. Коли він хворів, батько до нього не приходив. Він їх довіз до вокзалу та вони з мамою поїхали в Україну. В Україні бабуся та інші родичі дарують йому подарунки, приділяють велику увагу та висловив думку, відповідно до якої заявив, що не бажає повертатися проживати до батька, а бажає залишитися проживати з матірю в Україні. Проте суду пояснив, що в соціальній мережі спілкується з батьком через Інтернет. В м. Олександрія навчається в школі, ходить на танці гурток брей дансу. Враховуючи те, що дитина досягла десятирічного віку, тобто такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, відповідно до ч. 2 ст. 13 Гаазької Конвенції суд бере до уваги заперечення дитини проти його повернення на постійне місце проживання до батька у Російську Федерацію. Отже, з урахуванням думки дитини та зясуванням фактичних даних суд дійшов висновку, що належного піклування про дитину з боку його батька [PERSON] на території Російської Федерації не було, з моменту переміщення дитини з Російської Федерації в Україну пройшло більше року і, проживаючи в Україні, дитина прижилася у новому середовищі (ст. 12 Конвенції). Крім того, відповідно до рішення судової дільниці Литкарінського судового району Московської області від 10.03.2011 року ( а. с. 167) по цивільній справі про стягнення аліментів за позовом [PERSON] до [PERSON], відповідач позов визнав повністю, пояснив, що згоди щодо утримання дитини між ним та позивачем не досягнуто, але він періодично допомагає позивачці матеріально. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матірю, знаходиться на її утриманні, що підтвердилося випискою з будинкової книги та не оспорювалося відповідачем. Цим же рішенням з відповідача на користь позивача стягнено аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку на утримання сина [PERSON], [INFO]., яке відповідачем належним чином не виконується, оскільки відповідач має заборгованість по аліментам, що підтверджується матеріалами справи та не оспорювалося у судовому засіданні представниками [PERSON] За висновком органу опіки та піклування Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини, Олександрійська міська рада, як орган опіки та піклування, враховуючи думку дитини та обстеживши умови, в яких проживає дитина, зазначивши, що малолітній [PERSON] проживає у люблячій родині, в якій про нього піклуються, де йому комфортно, для розвитку, навчання та виховання дитини створені всі належні умови, дитина відвідує навчальний заклад та гурток брейк дансу, дохід сімї складає близько 5 200, 00 грн. і складається з доходу від підприємницької діяльності [PERSON], тому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити постійне місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] за місцем проживання його матері [PERSON]. За поясненнями позивача, наданими у судовому засіданні, вона здійснює підприємницьку діяльність у сфері краси, а саме: займається нігтьовим дизайном, від чого отримує дохід. Фактів зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами або аморальної поведінки позивача [PERSON], які б могли зашкодити розвиткові дитини, а також наявності у неї будь-яких захворювань, судом не встановлено 15.12.2015 року (.а.с.113) під час розгляду справи, сторонами було надано для визнання мирову угоду, згідно з якою позивач за зустрічним позовом пояснила, що вона погоджується на переїзд дитини до батька у м. Москву, оскільки як вона вважає дитині в м. Москві буде жити краще, а вона цей випадок якось переживе, тому просила визнати та затвердити мирову угоду. Враховуючи раніше висловлену думку дитини, суд ухвалив повторно заслухати думку дитини у наступному судовому засіданні, у звязку з чим було винесено ухвалу про повернення до зясування обставин справи. 21.12.2015 року представник позивача за зустрічним позовом надала до суду заяву, відповідно до якої повідомила, що позивач відкликає свою заяву про укладення з [PERSON] мирової угоди, про що також підтвердила позивач [PERSON], тому з урахуванням висловленої думки дитини у судовому засіданні від 15.10.2015 року суд ухвалив повторно думку дитини не заслуховувати. Таким чином, зясувавши всі фактичні обставин справи, врахувавши висновок органу опіки та піклування Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини, виходячи з інтересів дитини, зважаючи на прихильність дитини до матері, постійне проживання з матірю в Україні останні понад три роки, відвідування української школи та бажання дитини проживати в Україні, суд дійшов висновку, що дитині буде краще проживати з матірю, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити повністю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Гаазька Конвенція запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Гаазька Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає в державі учасниці договору безпосередньо перед вчиненням порушення, у випадках, коли викрадення, як правило батьками, не створює складу злочину, передбаченого ст. 124 Кримінального кодексу України. Справи про повернення дітей до країни постійного місця проживання відповідно до Гаазької Конвенції є справами з іноземним елементом. Відповідно до ст. 414 ЦПК підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 19 Гаазької Конвенції ніяке рішення, прийняте відповідно до Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Таким чином, встановлення норм права не є обовязком суду, а є його правом у разі якщо таке необхідно для кваліфікації протиправності вчиненого діяння. У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). На підставі положень Гаазької Конвенції дитину необхідно негайно повернути до держави її постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб). Проте, як зазначено вище, відповідно до заочного рішення Литкарінського міського суду Московської області від 29.04.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобовязання повернення неповнолітньої дитини на територію Російської Федерації та визначення місця проживання дитини (т. 1, а .с. 211), в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], спільно з батьком [PERSON] за адресою: м. Москва, вул. Крилатські холми, буд. № 26, корп.. 1, кв. 139, позивачу було відмовлено. Позовні заяви згідно з Гаазькою Конвенцією можуть предявлятися представниками Міністерства юстиції України або його територіальними органами (за наявності відповідного доручення заявника). Частина 13 ст. 110 ЦПК передбачає альтернативну підсудність позови Міністерства юстиції України в інтересах і за довіреністю позивача, який не має в Україні зареєстрованого місця проживання, можуть предявлятися за місцем знаходження міністерства або його територіальних органів. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Норми права про розмежування підсудності містяться переважно у двосторонніх договорах про правові відносини і правову допомогу у цивільних справах. Виходячи з положень статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом справ про забезпечення права доступу до дитини участь органу опіки та піклування є обовязковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, повязаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. ч. 1 та 2 ст. 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. ч. 1 -3 ст. 171 Сімейного Кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним правилом, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК. Частина 1 ст. 13 Гаазької Конвенції покладає обовязок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. Проте загальне правило діє, якщо в нормах процесуального права відсутня вказівка про перерозподіл обовязків доказування. Відповідно до положення ст. 13 Гаазької Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення чи утримування або дали згоду на переміщення чи утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення чи утримування; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної шкоди або «іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку». Таким чином, обовязок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (відповідача). Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved