Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

У грудні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 01.06.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача Київський ВДВС м. Полтави ГТУЮ.. В судовому засідання позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник третьої особи на стороні відповідача Служби у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради - Соловйова Л.М. при вирішенні данного спору покладалась на розсуд суду. Представник третьої особи на стороні позивача Київського ВДВС м. Полтави ГТУЮ в Полтавській області в судове засіданння не з'явився, але надав на адресу суду заяву, в якій проохав проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, при вирішенні спору покладались на розсуд суду. В судове засіданнні відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи мається оголошення про виклик відповідача через оголошення в пресі «Зоря Полтавщині». При цьому, відповідачем [PERSON] було надано на адресу суду письмові заперечення проти позову, в якому останій позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки позбавлення батькіаських прав є крайнім заходом підстав для застосування якого на його думку, відносно нього не має. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, вислухавши позивачку та її представника, представника Служби у справах дітей Подільської районної у м. Полтаві ради, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення, за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27.05.2015 року розірвано шлюб, зареєстрований 09 жовтня 2012 року у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 170, між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], який відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27.05.2015 року, залишився проживати з матір'ю, за адресою - [ADDRESS]. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28.05.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмір 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття ( а.с.58-59). В обгрунтування позову позивачкою вказувалось про те, що фактично шлюбні відносини з відповідачем вони припинили раніше, а саме з 2013 року вони припинили проживати разом та протягом усієї вагітності відповідач проживав окремо. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вказувала про те, що на даний час вона проживає однією сім'єю разом з [PERSON] та воини виховують спільну дитину [PERSON], [INFO]. Вони проживають усі разом, діти зареєстровані за місцем проживання позивчаки. При цьому, позивачкою наголошувалось на тому, що в них у родині склались чудові взаємовідносини та її цивільний чоловік [PERSON] ставиться до її старшого сина [PERSON], як до свого рідного сина. Судом встановлено, що починаючи з вагітності позивачки , а саме з 8-го місяця, відповідач проживав окремо з іншою жінкою, з якою останній перебуває на даний час у зареєстрованому шлюбі. В період вагітності [PERSON] відповідач не проявляв будь-якої зацікавленості та стурбованості до проходження вагітності, до стану розвитку дитини та стану здоров'я майбутньої матері. При цьому, після народження дитини - [PERSON], [INFO], відповідач не змінив свого ставлення. Судом в ході судового розгляду справи беззаперечно встановлено, що відповідач з моменту народження сина - [PERSON] лише два рази його бачив при зустрічі з матір'ю протягом перших місяців життя дитини. Майже за три роки життя дитини - [PERSON] відповідач жодного разу не проявляв ініціативи до дитини, її розвитку, стану здоров'я та потреб малолітньої дитини. [PERSON] будучи біологічним батьком дитини не телефонує та не відвідує дитину, жодного разу не був присутнім у дитячому садочку, який відвідує син. В судовому засіданні позивака вказувала, що коли [PERSON] випадково помічає її з дитиною, він не підходить навіть привітатися з ним. Як зазначалось позивачкою та при цьому, зверталась увага суду на те, що дитина не впізнає [PERSON], як свого батька, оскільки він сприймає його, як чужу людину, а рідним батьком називає цивільного чоловіка позивачки - [PERSON]. Відповідач будучи біологічним батьком малолітнього - [PERSON], є таким, що не присутній у його житті, та будь-якої участі у його житті останній не приймає та бажання такого не має. Дані обставини, встановлені судом, не були спростовані стороною відповідача належними та допустимими доказами в установленому законом порядку. На підтвердження того, що відповідач будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини не приймає є те, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради № 66 від 10.05.2016 року було визначено порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] - щосуботи з 9 год. 30 хв. до 11 год. 30 хв. за попередньою домовленістю між батьками. Дане рішення було прийнято на підставі заяви самого [PERSON], який так жодного разу не дзвонив та не мав намірів та бажання спілкуватись та бачитись з дитиною. В зв'язку з такою поведінкою та позицією відповідача у справі [PERSON] була змушена звернутися до виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради з заявою про те, що [PERSON] не приймає участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини - [PERSON], для врегулювання та вирішення даного питання позивачка неодноразово зверталась до відповідача шляхом направлення на його адресу листів, які залишились поза увагою відповідача та здійсненням телефонних дзвінків на які останній не відповідав. В судовому засіданні представник позивачки наголошувала на тому, що нехтування обов'язками з боку батька принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається для неї чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору. Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я , фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Так, судом встановлено, що на даний час дитина - [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю - [PERSON] та її цивільним чоловіком [PERSON], який його виховує та приймає участь у моральному та духовному розвитку дитини. Згідно Акту обстеження житлових умов від 16.11.2016 року, встановлено, що для виховання та розвитку дитини [PERSON] створено окрему кімнату, дитина має все необхідне для повноцінного розвитку, іграшки, меблі, одяг, тощо, для дітей виділено окрему ігрову кімнату. Стосунки і сім'ї, в якій проживає та виховуюється дитина є родинними ( а.с.53). Дитина - [PERSON] має задовільний психоемоційний стан, що підтверджується консультативним висновком психолога № 24 від 17.11.2016 року, в якому зазначено, що у сім'ї, де проживає [PERSON], дуже теплі і довірливі стосунки, базові потреби дитини у любові, безпеці, спокої цілковити задоволено. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до довідки Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави ПМУЮ, станом на 01.04.2016 року [PERSON] мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 6 590,00 грн., котра на даний час погашена ним. При цьому, даний факт не заперечувався і самим відповідачем у письмових запереченнях, які були надані останнім на адресу суду. Згідно Декларації ООН прав дитини (1959 року), визначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особи потребує любові та розумінні. Вона, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і , в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. На підставі аналізу принципів закріплених в Декларації ООН прав дитини суд приходить до висновку, про те, що з боку батьків повинен проявлятися спільний інтерес до дитини, її розвитку та при цьому, останні несуть повну, рівну відповідальність, як моральну так і матеріальну, участь у вихованні дитини кожного з батьків повинна бути активною та дієвою, як наслідок формування у свідомості дитини поняття, що в неї є батько та мати, а не пасивною в формі позиції: «в мене є дитина, і я її батько чи мати». Так, в ході судового розгляду справи відповідачем не було спростовано встановлені вище судом факти та при цьому, в ході судового розгляду справи, не було надано останнім належних та допустимих доказів на предмет того, що він, як батько дитини, незважаючи на те, що він з його матір'ю розлучений, є в житті [PERSON], як батько, який турбується про нього, цікавиться розвитком дитини, які має він здібності, який має стан здоров'я. При цьому, [PERSON] не надано суду жодних доказів про те, що останній приймає участь саме у вихованні дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. При цьому, у додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року вказано, що "...Сім'я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків. Таким чином, встановлені вище обставини та факти вкотре засвідчують те, що відповідач [PERSON] ні в який спосіб не приймає участі у вихованні дитини, при цьому, останнім на підтвердження своїх тверджень не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на предмет того, що з боку [PERSON] чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позбавлення батьківських прав слід застосовувати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. При цьому, виходячи з характеру даного способу, його не можна застосовувати тоді коли, це є необхідність, оскільки в даних правовідносинах є основа не стосунки батька та матері, а інтереси дитини. Так, в матеріалах справи наявний висновок № 55 від 27.06.2017 року, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської (Ленінської) районної у м. Полтаві ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], та відповідність його інтересам дитини, затверджений рішенням виконкому Подільської (Ленінської) районної у м. Полтаві, яким визначено, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], є недоцільним та не відповідає інтересам дитини ( а.с.125-127). Суд не приймає до уваги даний висновок органу опіки та піклування, як такий що є необґрунтований і суперечить інтересам дитини та розцінює його як захист інтересів не дитини, а саме батька дитини - [PERSON] за наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України) участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою. Відповідно до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з змісту даного висновку, останній, окрім переліку наданих судом документів, не містить ні обґрунтувань, ні вмотивованих висновків про доцільність не позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON], оскільки даний спосіб є таким, що суперечить інтересам дитини, при цьому думка дитини взагалі не з'ясовувалась та дитина в присутності відповідних працівників не надавала свої міркування стосовно участі батька у її вихованні, в зв'язку з чим не зрозуміло за яких обставин даний орган прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав буде суперечити інтересам саме дитини. Більше того, спосіб та ступінь участі батька у вихованні дитини даним органом взагалі не з'ясовані та не встановлені, що також вказує про те, що інтереси дитини не встановлювались та не були з'ясовані службою у справах дітей. Суд не погоджується з даним висновком та оцінює його критично, оскільки він є таким, що порушує інтереси дитини та не може прийматись судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки, зважаючи на положення ст. 19 СК України, дана категорія справ відноситься до тих, де участь Органу опіки та піклування має обов'язковий характер та висновок в даній категорії справі має бути вмотивованим і обґрунтованим, але всупереч цьому даним органом формально оцінено ситуацію, яка є предметом даного розгляду. Таким чином, зазначені обставини дають суду достатні підстави вважати, що відповідач [PERSON] є таким, що ухиляється від виконання батьківських обов"язків відносно свого сина [PERSON], [INFO], не турбується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, порушуючи вимоги ст. 150 Сімейного кодексу України щодо захисту прав та інтересів неповнолітніх, їх виховання, турботи про фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому повинний бути позбавлений батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved