Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. Свої вимоги мотивувала тим, що 07 липня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилася дитина [PERSON]. Проте, сімейні стосунки між подружжям протягом сімейного життя не склалися. Всі зусилля на збереження сім'ї виявилися марними. На ґрунті принципової відмінності поглядів на спільне життя та систематичні сварки, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі та суперечать їх інтересам. Протягом тривалого часу намагання на примирення не дали бажаного результату та виявилися марними. Фактичні шлюбні відносини припинені з початку 2015 року. На даний час подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально. На глибоке переконання позивача подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, оскільки суперечитиме їх інтересам. Відповідач не виконує в повній мірі покладений на батьків обов'язок щодо надання утримання та належного виховання дитини. Донька проживає з матір'ю. Позивач самостійно виховує та утримує доньку. Позивачка вважає, що розумним та справедливим призначити з відповідача на її користь аліменти та утримання доньки. В свої позовних вимогах просила суд розірвати шлюб та стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання сторони не з'явились, надали до суду заяви, про розгляд справи проводити у їх відсутність та проти позовних вимог не заперечували (а.с. 20-21). Відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд повинен уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони перебувають в шлюбі з 07 липня 2007 року, який зареєстрований в відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 579 (а.с. 6). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 7). З пояснень позивача вбачається, що їх сім'я фактично розпалась. Через несумісність інтересів, різні погляди на життя, між сторонами часто виникали сварки. Фактичні шлюбні відносини припиненні з початку 2015 року. Сторони спільного господарства не ведуть, подружжя проживає окремо. На даний час донька проживає з матір'ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сім'я сторін розпалася і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 108 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Таким чином, оскільки відповідач не заперечує проти стягнення аліментів в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, тому позов цій частині також підлягає задоволенню, тобто аліменти необхідно стягнути з нього в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн., щомісячно на утримання малолітньої дитини, починаючи з дня подачі позову до суду і до виповнення донькою повноліття. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А згідно з ч. 3 цієї статті, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: approved