Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 08.07.2007 року він придбав у свого знайомого [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21150», 2005 року випуску, номерний знак « АТ 8597 АВ». Відчуження останнього відбулось шляхом видання того ж дня продавцем доручення на володіння, користування та розпорядження вказаним транспортним засобом. В подальшому позивач вільно та безперешкодно володів придбаним автомобілем. Однак, 10.10.2013 року останній затримано працівниками ДАІ, а 11.10.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа про конфіскацію майна [PERSON] складений акт опису і арешту майна, в тому числі і спірного автомобіля. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23.03.2015 року вищевказаний договір доручення визнано удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу цього транспортного засобу. На усне звернення позивача відділ ДВС повідомив, що арешт з майна боржника може бути знято за постановою начальника цього відділу у випадку порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», та у разі наявного письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника. В усіх інших випадках незакінченого виконавчого провадження арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Оскільки автомобіль був придбаний на законних підставах, позивач просить виключити це майно з акту опису й арешту майна та звільнити з-під арешту. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 09.07.2015 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача - вищевказаного відділу ДВС в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення про одержання цим відділом судових повісток-викликів, причини своєї неявки представник відділу суду не повідомив та не звернувся із заявою про розгляд справи у відсутності представника. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не вказав, що заперечує проти такого вирішення справи. В звязку з неявкою в судове засідання сторін та їх представників фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінюючи досліджені докази в сукупності, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.06.2012 року (справа 909/866/2012) [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч.3, 28 ч.3, 205 ч.2 , 191 ч. 5, 28 ч. 3, 366 ч. 2, 209 ч. 3 КК України. На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати атестовані посади в правоохоронних органах, пов'язані з виконанням функцій представника влади, а також обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов'язків строком на 3 роки з конфіскацією коштів та майна, одержаних злочинним шляхом, з конфіскацією всього належного майна (а.с.5-9). 16.10.2012 року Коломийським міськрайонним судом на виконання вказаного вироку в частині конфіскації майна засудженого видано виконавчий лист (а.с.16). Згідно з актом опису та арешту майна у ВП №199 від 11.10.2013 року, складеним державним виконавцем вказаного відділу ДВС, при примусовому виконанні зазначеного виконавчого листа описано і накладено арешт на спірний автомобіль (а.с.10). Актом державного виконавця вказаного відділу ДВС від 14.04.2014 року встановлено, що вказаний автомобіль знаходиться на зберіганні в [PERSON] (а.с.11). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ІВС №251542, виданого 19.07.2005 року Коломийським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Івано-Франківській області, спірний автомобіль зареєстровано за [PERSON] (а.с.17). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.03.2015 року (справа 346/706/15-ц), яке набрало законної сили 03.04.2015 року, з урахуванням ухвал цього суду про виправлення описок від 19.06. та 24.06.2015 року вищевказане доручення, видане 08.07.2007 року [PERSON], визнано удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу спірного автомобіля та визнано, що між [PERSON] та позивачем був укладений договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля (а.с. 13, 14, 37, 40). Відповідно до правил ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, вказаним судовим рішенням встановлено, що позивач 08.07.2007 року став власником спірного автомобіля. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин 1, 3 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ч.5 ст.60 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що у випадку незавершеного виконавчого провадження арешт майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.60 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що накладення арешту на спірне майно обмежує передбачені законом та закріплені в судовому рішенні від 23.03.2015 року права позивача на зазначене майно. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.321, 328 ЦК України, ст.ст. 54, 60 Закону України "Про виконавче провадження" та,

Outcome: approved