Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що після смерті матері - [PERSON], вона в установлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. У позові вказує, що мати повністю перебувала на її утриманні, саме вона здійснювала догляд за матір'ю, оплачувала її лікування, несла витрати, пов'язані із похованням, а відповідач жодної допомоги матері не надавав з 2008 року, навпаки створював для матері нестерпні умови проживання, кривдив, незаконно заволодів частиною її майна, у зв'язку з чим мати зверталась за захистом права власності до суду та в міліцію. Їхній старший брат [PERSON], який проживає у Російській Федерації, відмовився від належної йому частки у спадковому майні на її користь. Просить усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті матері. У ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги, просить визнати недійсним заповіт, складений її матір'ю 09.07.2009 р., про існування якого вона дізналась у ході судового розгляду. Вважає цей заповіт недійсним з таких підстав: мати не підписувала його, у тексті заповіту міститься запис, що у зв'язку із хворобою інша особа його підписала, однак жодною подібною хворобою мати не хворіла, сама розписувалась, коли отримувала пенсію; у заповіті на її думку містяться дані, що не відповідають дійсності - мати не могла прочитати особисто вголос заповіту і запросити свідків, яких вона не знала; крім цього, на її думку в заповіті не зазначено яким чином секретар сільської ради встановлювала особу свідків та перевіряла справжність їх підпису. Вважає, що сукупність вказаних обставин свідчить про відсутність вільного волевиявлення матері при складенні заповіту, що є відповідно до ст. 203 ЦК України підставою для визнання недійсним заповіту. У судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним та додала, що з 2010 року вона проживала з матір'ю, мати була роботяща, до дня смерті утримувала досить велике господарство - коня, корову, птицю, свині, все робила сама, а брат матері не допомагав, забороняв ставити мамі коня у сараї, заперечував мамі, не слухався її. У лютому 2013 р. мати травмувала ногу, лежала вдома два тижні, не ходила, відповідач не провідував матері, після цього, у матері виявилось запалення і вона з чоловіком відвезла матір в лікарню, де та пробула до початку березня. З березня і до дня смерті мати перебувала вдома, постійно лежала, не ходила. Весь цей час вона піклувалась про матір, брат не навідувався у лікарню, не провідував матір вдома, коштів не давав, не приїхав на похорон. Вважає, що показання відповідача у судовому засіданні у 2010 р. про те, що в нього з 2008 р. не існує матері, підтверджують факт відмови від надання матері допомоги і що також є підставою для усунення відповідача від права на спадкування. Щодо вимог про визнання недійсним заповіту пояснила суду, що просить визнати заповіт саме недійсним на підставі ст. 203 ЦК, з огляду на те, що волевиявлення матері не було вільним з тих підстав, що в у заповіті вказані прізвища свідків, за присутності яких вчинялась нотаріальна дія, але немає усіх анкетних даних цих свідків, мати не могла запросити саме їх, оскільки не була з ними знайома; крім цього мати не могла прочитати текст заповіту, оскільки закінчила лише один клас школи, читала по складах, дрібного шрифту вона не могла прочитати, а також не хворіла такою хворобою, щоб не могла підписати. Наголосила, що на її думку вільного волевиявлення матері не було. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні відповідач позову не визнав, пояснивши, що не ухилявся від надання допомоги матері. Зазначив, що він з дружиною доглядали батька, який обіцяв, що усе майно заповість йому, оскільки іншому синові ([PERSON].) допоміг побудувати будинок, а сестрі ([PERSON].) купив машину. Після смерті батька відносини у нього з матір'ю були добрі, він ремонтував кімнати, де проживала мама, возив їй дрова, зменшив кількість городів, які були в матері, зважаючи на її вік. З матір'ю в них були добрі стосунки до того часу, поки з 2008 р. його сестра - позивач у справі, не почала навідуватись до матері. Дочка сестри вийшла заміж, і з того часу сестра приїжджала до мами, налаштовувала матір проти нього та його дружини. Крім того, привезла до матері та заставляла матір утримувати велике господарство - свиней, індиків, а сама поїхала на заробітки. Він провідував матір у лікарні, а також провідував і вдома, сестра усе необхідне для матері купувала за мамину пенсію. Мати допомоги в нього не просила, сама до дня смерті утримувала господарство. Після повернення з лікарні вона не ходила, лежала. Він у цей час (лютий - травень 2013 року) періодично їздив на заробітки, коли приїжджав додому, провідував матір, приїхав на похорон коли його повідомила дружина телефоном. Він не купував нічого матері, сестра купувала медикаменти і все необхідне за пенсію матері, мати не просила його допомоги. Вважає, що підстав визнавати заповіт недійсним немає, відвозив матір у сільську раду його брат [PERSON], коли приїхав у 2009 р. з Росії. Сільська рада знаходиться не в тому селі, де мати проживала, тому вважає закономірним, що мати не була знайома зі свідками, що були присутні при складенні та посвідченні заповіту і що це були працівники сільської ради. Просить відмовити у позові повністю. Третя особа [PERSON] у поданій на адресу суду заяві зазначив, що на його думку брат - відповідач по справі не має права спадкувати після матері її майно, оскільки не доглядав за нею, а від своєї частки відмовляється на користь позивачки /а.с.84-85/. Суд, заслухавши позивача, відповідача та свідків і дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позовних вимогах про усунення від права на спадкування слід відмовити, а позовні вимоги про визнання недійсним заповіту слід задовольнити. [PERSON] померла [INFO] р. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 48/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] майновий пай, право власності на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом /а.с. 5,6, 44/. Позивач, відповідач та третя особа у справі є дітьми покійної [PERSON] та її єдиними спадкоємцями за законом та за заповітом. Позивач та відповідач подали заяви про прийняття спадщини, звернувшись до нотаріальної контори із відповідними заявами. [PERSON] від належної йому частки у спадковому майні відмовився на користь позивачки /а.с. 49/. 09.07.2009 р. [PERSON] склала заповіт, у якому заповіла усе належне їй майно у рівних частках своїм дітям, зокрема сторонам по справі [PERSON] та [PERSON], а також третій особі у справі - [PERSON] /а.с.69/. Вказаний заповіт не скасовувався /а.с.44, 45-зворот/. Даний заповіт записаний зі слів заповідачки і посвідчений 09.07.2009 р. секретарем Дубечненської сільської ради [PERSON] - уповноваженою особою органу місцевого самоврядування /а.с. 69/. Як вбачається із заповіту в зв'язку із хворобою заповідачки [PERSON] заповіт підписаний в присутності заповідачки іншою особою - [PERSON] та зазначено, що заповіт прочитано заповідачкою уголос до його підписання у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 69/. Заповіт зареєстрований у відповідному журналі /а.с.87-89/. Ст.1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч.4 ст.207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення ст.1247 ЦК. Такі заповіти прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами, та порядок їх посвідчення затверджений постановою КМУ від 15 червня 1994 року № 419 "Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених". П.15-24 вказаної постанови встановлено, що посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків. В заповіті зазначаються прізвище, ім'я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності та у присутності запрошених ним двох свідків заповіт може підписати інша фізична особа згідно з пунктом 7 цього Порядку, згідно з яким заповіт підписується заповідачем або довірителем у присутності посадової, службової особи. У разі коли фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт чи довіреність, за її дорученням в її присутності та в присутності посадової, службової особи такий документ може підписати інша фізична особа. Про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ, зазначається у посвідчувальному написі. Відповідно до п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 22/5 від 25.08.94 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за N 256/466 ( у редакції, чинній на момент вчинення нотаріальної дії) якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Так, позивач стверджує, що заповідачка не хворіла в 2009 р. хворобою, що позбавляла її можливості самостійно підписати заповіт, могла сама підписати заповіт, оскільки вона сама розписувалась за отримання пенсії, а також не могла запросити саме цих свідків, а також в заповіті не зазначені їхні адреси та анкетні дані. Допитана у судовому засіданні як свідок секретар Дубечненської сільської ради [PERSON]. пояснила, що вказаний заповіт був нею посвідчений у приміщенні сільської ради. Зазвичай, вона перед вчиненням нотаріальної дії, в тому числі посвідчення заповіту, пропонує особі (заповідачу) написати на аркуші паперу речення такого змісту: «Текст заповіту мною прочитано і власноручно підписано», і у випадку, якщо в зв'язку з віком, хворобою чи з інших причин особа не може цього написати, то вона запрошує свідків для вчинення нотаріальної дії і особу, яка б могла розписатись замість заповідача. При цьому ці свідки не повинні бути заінтересованими особами, родичами і т.д. Оскільки заповідачка [PERSON] такого речення написати не змогла, то її заповіт складався і посвідчувався в присутності свідків, якими були працівники сільської ради ([PERSON], [PERSON] та [PERSON].), яких вона добре знає, їхні прізвища зазначені у заповіті, однак адрес не вказано. При цьому, зазначила, що заповіт посвідчено нею з дотриманням усіх вимог щодо його посвідчення та реєстрації. У заповіті помилково зазначено, що через хворобу заповідача він не підписаний нею. Також зазначила, що складався заповіт у присутності заповідачки, в заповіті все було записано повністю зі слів заповідачки [PERSON] При цьому сумнівів у вільному волевиявлення заповідачки не було, інакше вона б не посвідчила такого заповіту. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є працівником сільської ради, неодноразово була присутня як свідок при посвідченні заповітів у сільській раді, тому подробиць посвідчення даного заповіт не пригадує, однак підтвердила, що в заповіті від 09.07.2009 р. є саме її підпис як свідка. Зазначила, що у кожному випадку при посвідченні заповіту його зміст записується зі слів заповідача, текст заповіту зачитується, вчиняються й інші передбачені законом дії, які необхідні при вчиненні нотаріальних дій, після чого вона як свідок підписується у заповіті. Ствердила, що у випадку зазначення у заповіті недостовірних даних чи недотримання порядку складення заповіту тощо, вона б не підписала такого документу. Аналогічні показання дали суду свідок [PERSON] яка також була присутня при посвідченні даного заповіту та свідок [PERSON], яка від імені заповідачки підписала заповіт 09.07.2009 р. Таким чином, з пояснень свідків щодо обставин посвідчення заповіту [PERSON] встановлено, що при складенні заповіту допущено помилку при зазначенні підстав, з яких заповідачка не підписала самостійно заповіту. Крім того, згідно з показаннями позивачки вона підтвердила, що її мати дійсно була малограмотною, оскільки закінчила лише 1 клас школи, читала по складах. У зв'язку з цим виникає також сумнів щодо можливості заповідачки особисто прочитати текс заповіту, викладений дрібним шрифтом, як про це зазначено в заповіті. Разом з тим, у заповіті зазначено, що заповіт прочитаний вголос заповідачем. Заслуговують на увагу доводи про відсутність в тексті заповіту прізвищ, імен та по батькові свідків, дата їх народження, місце проживання, реквізити паспортів чи інших документів, на підставі яких встановлено особу свідка. Разом з тим, судом встановлено недотримання вимог посвідчення заповіту. Згідно з п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 листопада 2011 року № 1298/20036) нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій. Вказаного рішення виконавчого комітету суду не надано /а.с. 108-111/. Посвідчення заповіту неуповноваженою особою, тобто посадовою, службовою особою, яка відповідно до норм статей 1251 - 1252 ЦК не уповноважена посвідчувати заповіти, має мати наслідком нікчемність заповіту (ч. 1 ст. 1257 ЦК). Суд визнає заповіт недійсним якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст. 1257 ЦК). З пояснень свідків, які зазначили, що обставин посвідчення саме цього заповіту не пам'ятають, не можливо встановити чи було вільним волевиявлення заповідача. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, зокрема в частині щодо визнання його недійсності. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що у зв'язку з недотриманням посадовою особою вимог, передбачених ч.4 ст.207 ЦК України, та інших вимог порядку посвідчення заповіту, позовні вимоги про визнання заповіту недійсним підлягають задоволенню. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, право на спадкування за законом одержують особи - спадкоємці першої черги (ст. 1223 ЦК), в даній справі такими спадкоємцями є позивач, відповідач, третя особа. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У судовому засіданні встановлено, що до січня 2013 р. покійна [PERSON] сторонньої допомоги не потребувала, самостійно утримувала господарство, за яким самостійно доглядала, що підтвердили позивач, відповідач та усі допитані судом свідки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що як завідуюча ФАП с.Лютка, а також за викликами позивача провідувала [PERSON] коли остання хворіла у період з березня 2013 року і до дня смерті, коли повернулась із лікарні. [PERSON] була прикута до ліжка, сиділа або лежала, однак не вставала з ліжка, за нею доглядала позивач - дочка зі своїм чоловіком, більше нікого вона там не бачила, мати була належно доглянута. Фактично з лютого місяця [PERSON] з ліжка не вставала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що часто спілкувався із [PERSON], допомагав їй в лікуванні корови, [PERSON] скаржилась на своїх дітей, зокрема на те, що син та невістка погано до неї відносились, закривали в кімнаті, ображали. [PERSON], незважаючи на свій вік, утримувала господарство, за яким сама доглядала. Після повернення з лікарні він провідував [PERSON] вдома, вона була прикута до ліжка, догляд за нею здійснювала дочка з чоловіком, сина [PERSON] в матері в цей час він не бачив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є свахою позивачки, особисто була знайома із [PERSON], позивач давала їй гроші та просила купити медикаменти для мами, а потім все необхідне для похорону. Вона також провідувала [PERSON] один раз вдома на Великодні свята, [PERSON] була прикута до ліжка, догляд за нею здійснювала дочка - позивачка та її чоловік. Свідок [PERSON] (чоловік позивача) у судовому засіданні пояснив, що відповідач з матір'ю посварились, позивач доглядала за своєю матір'ю, коли та хворіла, відповідач не допомагав матері по господарстві, двічі провідував матір незадовго до смерті, коли приїжджав з заробітків, на заробітки їздив на місяць, після чого повертався і знов їхав. За чиї кошти його дружина (позивач) купувала матері медикаменти та все необхідне не знає. Свідок [PERSON] (друг відповідача) у судовому засіданні пояснив, що між позивачем та відповідачем давно є конфлікт, позивач налаштувала проти відповідача їх матір. [PERSON] утримувала господарство і самостійно його доглядала та себе, підтвердив, що відповідач періодично їздив на заробітки, зокрема у період лютого -травня 2013 р. . Свідок [PERSON] (колишня сусідка [PERSON].) у судовому засіданні показала, що відповідач з дружиною доглядали за матір'ю. [PERSON] постійно працювала по господарству, яке тримала до дня смерті. Вона з відповідачем їздила в лікарню до [PERSON] провідувати останню, а також провідувала вдома, після того, як [PERSON] повернулась із лікарні, за нею доглядала дочка, яка з матір'ю проживала. Свідок [PERSON] (дружина відповідача) у судовому засіданні пояснила, що після того як позивач видала заміж свою дочку, почала приїжджати до матері і жити за її рахунок, а також налаштувала свекруху проти сина - відповідача. З того часу стосунки між відповідачем та матір'ю стали погіршуватись. Під час перебування свекрухи у лікарні її чоловік провідував свою матір, а також провідував і пізніше, коли вона знаходилась вдома. Дочка проживала з матір'ю. Проте, її - невістку, позивач не допускала і не дозволяла провідувати [PERSON] Наведене спростовує доводи позивача про те, що їх з відповідачем матір потребувала сторонньої допомоги зокрема і від відповідача саме у період до 2013 р., а тому суд не дає оцінку доводам сторін у частині їх відносин у період до 2013 р. та конфліктам і суперечкам, які були між ними раніше. У судовому засіданні також встановлено, що з лютого 2013 року по березень 2013 року [PERSON] перебувала у лікарні, у подальшому перебувала вдома, однак хворіла, постійно лежала, не ходила з березня 2013 року і до дня смерті, була прикута до ліжка, власними силами не була спроможна забезпечувати умови свого життя, побуту і т.д., тобто у зв'язку із тяжкою хворобою потребувала сторонньої допомоги у період з лютого 2013 р. до дня смерті - [INFO] р., що підтверджується поясненнями свідків. У цей час догляд за матір'ю здійснювала її дочка - позивачка [PERSON], яка з нею проживала, отримувала її пенсію. Із показань свідків здобуто достатньо доказів того, що позивач доглядала за матір'ю під час її хвороби (з березня 2013 року і до дня смерті), що підтвердив також і сам відповідач. Як пояснив відповідач у період з лютого 2013 р. до дня смерті матері - [INFO] р. він перебував за межами Волинської області на тимчасових роботах, виїжджав періодично, приблизний період на один місяць, коли повертався додому, провідував матір коли вона знаходилась вдома і хворіла, а також провідував маму в лікарні. На похорон матері він приїхав. Факт перебування відповідача на заробітках підтвердили чоловік позивачки - свідок [PERSON] та свідок [PERSON] Показання відповідача щодо відвідин відповідачем матері вдома та в лікарні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Доводи позивачки про те, що відповідач у своїх поясненнях у судовому засіданні під час розгляду справи № 2-276/11 визнав факт ухилення від надання допомоги матері, що зафіксовано під час звукозапису судового засідання, суд до уваги не приймає зважаючи на те, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У судовому рішенні - ухвалі Старовижівського районного суду від 24.01.2012 р. про визнання мирової угоди фактів, що відповідач відмовлявся або ухилявся від надання допомоги матері не встановлено /а.с.7/. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст.214 ЦПК повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Під безпорадним станом слід розуміти постійну або тимчасову безпомічність особи, її неспроможність своїми силами через похилий вік, тяжкі хвороби, каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, побуту, харчування тощо, саме у зв'язку з чим ця особа потребує постійного або тимчасового стороннього догляду, піклування, турботи та допомоги. Ухилення спадкоємця від надання спадкодавцеві необхідної допомоги може виражатися як в умисних діях особи, так і в її бездіяльності, що спрямовані на уникнення від виконання своїх обов'язків по утриманню спадкодавця та піклуванню про нього. При цьому, особа повинна розуміти та усвідомлювати покладений на неї обов'язок і мати реальну можливість його виконувати. Крім того, підлягає з'ясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. В п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при встановленні факту ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні діти зобов'язані матеріально утримувати непрацездатних батьків та піклуватися про них. За змістом вказаних норм повнолітні діти зобов'язані піклуватися про батьків, допомагати їм та утримувати їх. Ці обов'язки за своєю правовою природою можуть мати майновий і немайновий характер. Виконання майнових обов'язків залежить від майнового стану дітей, а немайнових від фізичної можливості і бажання їх виконувати. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на те, що відповідач не проявляв належної турботи про матір, у зв'язку із чим вона мати на нього ображалась, періодично із сином сварилась, а також перебування на її думку у неприязних відносинах сина і матері, не може бути підставою для усунення відповідача від спадщини у відповідності до вимог ст. 1224 ЦК України. Пояснення свідків також не підтвердили факту ухилення відповідача від надання матері допомоги. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку, що позивач не надала переконливих доказів того, що відповідач ухилявся від надання допомоги матері - [PERSON], яка через похилий вік та хворобу була в безпорадному стані, потребувала саме його допомоги, в той час, коли отримувала таку допомогу від неї як дочки, яка проживала разом з матір'ю, а тому в частині позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Даний позов підлягає оплаті судовим збором як позов немайнового характеру, тобто у розмірі (на день подачі позову) 229,40 грн., а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача ? частину судових витрат, а саме:114,70 грн.

Outcome: approved