Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання права користування житловим будинком втраченим та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою зазначено, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою вулиця Пушкіна будинок № 155, село Лизине, Білокуракинський район, Луганська область, де вона постійно мешкає разом зі своїми дітьми. Також за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON], який перебував із позивачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду та фактично більше 10 років відповідач мешкає за іншою адресою. Позивачка, як власник житла, підтримує його в належному стані та постійно, відповідно до укладених угод, сплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Спільно з відповідачем, починаючи з 2007 року по теперішній час не проживає, спільним побутом не повязана та членом її сімї відповідач не являється. Оскільки добровільно відповідач з реєстраційного обліку до теперішнього часу не знявся та досі обліковується за адресою належного позивачці на праві приватної власності домоволодіння, у позивачки, як у власника житлового будинку відсутня можливість розпорядження на власний розсуд вищевказаним нерухомим майном та виникають складності при оформленні субсидії. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився. Був належним чином повідомлений, причин неявки до суду не надав. 09.01.2019 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне: Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.07.2010р. виданого на підставі рішення № 20 від 22.06.2010р. Лизинською сільською радою Білокуракинського району та Технічного паспорту, складеного Білокуракинським РБТІ позивачка [PERSON] є власником житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: вул. Пушкіна буд. № 155, село Лизине, Білокуракинський район, Луганська область (а.с.13-15). Із копії рішення Білокуракинського районного суду Луганської області по цивільній справі № 2/1205/179/11 від 07.06.2011р. про розірвання шлюбу вбачається, що позивачка перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та припинила подружні стосунки з 2007 року (а.с.7). Із дослідженого в судовому засіданні Акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №436 від 06.07.2018р. вбачається, що відповідач не мешкає за адресою належного позивачці на праві приватної власності житлового будинку більше 10 років: з 2007 року по теперішній час (а.с9). Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.7 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого Постановою КМУ № 848 від 21 жовтня 1995 р. "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива". У разі коли кількість фактично проживаючих зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб є меншою, ніж кількість зареєстрованих у такому приміщенні (будинку) осіб, субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, які фактично у ньому проживають, на підставі рішення районної, районної у мм. Києві і Севастополі держадміністрації та виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради або утвореної ними комісії. Під час прийняття рішень у таких випадках враховується наявність документів, що підтверджують тимчасову відсутність осіб з числа зареєстрованих (довідки, що підтверджують місце перебування особи на території іншої адміністративно-територіальної одиниці у зв'язку з роботою, лікуванням, навчанням, довготривалим відрядженням, відбуванням покарання, довідки про оплату житлово-комунальних послуг в іншому житловому приміщенні (будинку), акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства селищної, сільської або міської ради, акти житлово-експлуатаційних організацій про фактично проживаючих осіб, договори оренди житла в іншому місці). У разі відсутності документів, що підтверджують тимчасову відсутність осіб з числа зареєстрованих, рішення приймається на підставі актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. На підставі ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного,

Outcome: approved