Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що є власником 19/25 частки житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2005 року, 6/25 частки у вказаному будинку володіє сусідка [PERSON]. У вказаному будинку також зареєстрована відповідачка по справі колишня дружина позивача [PERSON], яка за вказаною вище адресою тривалий час з 2014 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. В будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги, просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 09.10.2018 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач є власником 19/25 частки житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2005 року, право власності зареєстроване 23.05.2005 року в Маріупольському бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 8759025. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25 березня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. 11 липня 2015 року позивач 11 липня 2015 року зареєстрував шлюб з [PERSON] в Іллічівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Від шлюбу в них [INFO] року народився син [PERSON]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 січня 2018 року задоволено заяву [PERSON] та оголошено усиновлювачем [PERSON], змінено прізвище дитини з «[PERSON]» на «[PERSON]», по батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно з інформації, наданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 05.07.2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту №81 про фактичне проживання від 27.06.2018 року, складеного головою КСН «Азов'є» встановлено, що позивач проживає в [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та їх неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON]. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в [ADDRESS] понад три роки, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved