Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. В позові зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.07.2015 року був розірваний. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2017 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі ? частини з усіх доходів. На теперішній час у неї виникла можливість вивезти дитину за кордон на оздоровлення, у зв'язку з чим вона звернулася до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини, але відповідач ставить свої інтереси вище інтересів дитини, та такий дозвіл не надає, тому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України разом з неповнолітньою дитиною - дочкою [PERSON], в період з 01.12.2017 року по 01.03.2017 року до Турецької Республіки з туристичною метою, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], судові витрати покласти на відповідача. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні 11.01.2018 року, у зв'язку з тим, що на час розгляду справи судом пройшов значний проміжок часу, уточнила позовні вимоги та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], а семе- Анталія, Туреччина, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] у період з 12.06.2018 року по 22 червня 2018 року включно, бо саме на цей час вона забронювала готель, про що надає докази. Суду пояснила, що вона двічі зверталася до колишнього чоловіка з проханням вивезти дочку за межі України на оздоровлення. Дитині вже сім років, але чоловік відмовляє надати такий дозвіл. У теперішній час вона звернулася в туристичне агентство «За чотири моря» та забронювала тур з 12.06.2018 року по 22.06.2018 року у Туреччину. На цей час дитина буде на канікулах у школі. Після відпочинку вона повернеться додому, де проживає з батьками, які є людьми похилого віку, мама хворіє, дитина навчається у школі № 32. Просить задовольнити її позов з урахуванням уточненої дати виїзду за кордон. Відповідач проти задоволення позову заперечує, про що надав письмовий відзив. У судовому засіданні пояснив, що позивачка [PERSON] до нього не зверталася з зазначеною вимогою, але він не хоче надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, бо не має впевненості, що позивачка з дочкою повернуться в Україну. Позивачка не дає йому спілкуватися з дитиною, але з цього приводу ні до органу опіки та піклування ні до суду, він не звертався. Доказів того, що мати дитини має намір вивезти дитину за кордон без мети повернення в Україну, у нього не має. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, позов підтримав. Суду пояснив, що позивачка звернулася до органу опіки і надала на розгляд комісії копії документів про бронювання готелю з вказаною датою виїзду. Батько дитини, листом був запрошений на засідання комісії на 10.01.2017 року, але не з'явився на засідання, причину не явки не повідомив. Під час засідання, комісія розглянула документи, заслухала пояснення позивачки та прийняла рішення підтримати у суді її позов, оскільки дитина має право на розвиток свого кругозору та на відпочинок. Доказів того, що позивачка не має намір повернутися до України, відповідач не має. Відмова відповідача надати дозвіл на виїзд дитини на оздоровлення за межі України, це особисті стосунки батьків дитини. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, представника третьої особи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.07.2015 року був розірваний ( а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину- доньку [PERSON], [INFO] що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] ( а.с. 6) На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], відповідач проживає окремо, і у позивачки є складнощі із отриманням згоди батька на виїзд дитини за кордон. Позивачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] бажає поїхати на відпочинок за кордон- Анталія, Туреччина, у період з 12.06.2018 року по 22 червня 2018 року, про що надала підтвердження бронювання тура. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини , незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відпочинок батьків з дітьми за кордоном зміцнюють сімейні стосунки та розширюють кругозір дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 14 річного віку має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), або в супроводі осіб, що ними уповноважені. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01. 1994 року № 3857-ХІІ,постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03. 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевказане, а саме ту обставину, що батько неповнолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] згоду на виїзд за кордон дитини не надає, та не має наміру її надати, що підтвердив відповідач у судовому засіданні, судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення, тому суд вважає, що поїздка за кордон дитини є однією з форм піклування здоров'ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а тому позовні вимоги позивачки, враховуючи уточнену дату виїзду, підлягають задоволенню.

Outcome: approved