Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 27.11.2012 року помер його батько [PERSON]. На думку позивача, він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Позивач звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. До складу спадщини [PERSON], як вважає позивач, входить, зокрема: земельна ділянка площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 44, кадастровий номер земельної ділянки 3222480404:02:002:0104; домоволодіння - житловий будинок жилою площею 55,9 кв. м , загальною площею 60,0 кв. м з надвірними будівлями (літня кухня сарай «Б», гараж «В», погріб «Г», сарай «Д», навіси «Ж», «З», вбиральня «К», альтанка «М», замощення І, свердловина ІІ, огорожа № 1-2), розташовані на земельній ділянці, що знаходиться в селі Білогородка Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Щорса, № 44. 20.02.2015 року позивач звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно. Однак, нотаріус відповів відмовою у видачі свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Як переконаний позивач, його спадкодавець набув за життя права власності на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщин, проте, на даний час він позбавлений можливості надати нотаріусу, яким заведено спадкову справу, оригінали правовстановлюючих документів на нерухомість у звязку з їх відсутністю у нього. При цьому, дублікати правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно позивач також з обєктивних причин отримати не має можливості, адже такі документи можуть бути видані лише особі, на імя якої зареєстровано право власності, тобто спадкодавцю. Таким чином, на думку позивача, він є єдиним спадкоємцем спадкодавця, який прийняв спадщину, однак, зважаючи на відсутність у нього правовстановлюючих документів на земельну ділянку та домоволодіння, які входять до складу спадкового майна, він не має можливості оформити свої права на вказане майно і вимушений звертатися до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул.\~Щорса, 44, кадастровий номер земельної ділянки 3222480404:02:002:0104; визнати за ним право власності на домоволодіння - житловий будинок жилою площею 55,9 кв.\~м, загальною площею 60,0 кв. м, з надвірними будівлями (літня кухня сарай «Б», гараж «В», погріб «Г», сарай «Д», навіси «Ж», «З», вбиральня «К», альтанка «М», замощення І, свердловина ІІ, огорожа № 1-2), що знаходяться в селі Білогородка Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Щорса, № 44. Позивач та його представник у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивач звернувся до суду із заявою, де просив розглядати справу без його участі, а позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] сільська рада в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її представника. Повно та всебічно дослідивши доводи позивача, викладені у його позовній заяві, матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.11.2012 року помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть серії 1-ОК № 253040 від 15.01.2013 року, яке міститься у матеріалах спадкової справи. Зі спадкової справи не вбачається того, що [PERSON] за свого життя складав заповіт. На час смерті [PERSON] був власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0104, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 44, що підтверджується державним актом серії ЯД № 660387, виданим 15.03.2007 року на підставі рішення [PERSON] сільської ради 14 сесії 4 скликання від 19.092005 року №\~9 та зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №\~010632902204. Також, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 29.10.2004 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-2445, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5748270 від 08.12.2004 року та наданої Реєстраційною службою Києво-Святошинського РУЮ Київської області інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №\~36684659 від 23.04.2015, на день смерті [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 44, до складу якого входили: узаконені житловий будинок під літерою «А», жилою площею 55,9 кв. м, загальною площею 60,0 кв. м, літня кухня-сарай «Б», гараж «В», погріб «Г», сарай «Д», навіси «Ж», «З», вбиральня «К», альтанка «М», замощення І, свердловина ІІ, огорожа № 1-2, а також самочинно побудовані веранда 1-1 площею 8,2 кв. м, веранда 1-2 площею 13,3 кв. м, кухня 1-3 площею 6,4 кв. м, кладова 1-4 площею 3,7 кв. м, веранда І площею 31,9 кв. м, гараж-прибудова «Л». Згідно зі свідоцтвом про народження серії IV-БК № 271118 позивач є сином померлого 27.11.2012 року [PERSON]. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 04 за 2013 рік, 19.02.2013 року позивач звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою за № 17 про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] Також в матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON] містяться заяви про прийняття спадщини [PERSON] за №\~51 від 15.03.2013 року, [PERSON] за №\~52 від 15.02.2015 року та [PERSON] за № 53 від 15.03.2013 року. Як стверджує у своїй заяві [PERSON], померлий [PERSON] був йому дядьком. Відповідно до наявних в матеріалах спадкової справи свідоцтва про народження серії ГД № 746910 від 17.05.1955 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-БК №\~358316 від 16.02.1977 року [PERSON] приходилась померлому [PERSON] рідною сестрою. Згідно з наявним в матеріалах спадкової справи свідоцтва про народження серії IV-УР № 1388454 від 07.08.1962 року [PERSON] був померлому [PERSON] рідним братом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014\~року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.02.2015 року, було: у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, [PERSON], про зміну черговості у спадкуванні, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання права власності на спадкове майно відмовлено; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання права власності теж відмовлено. Мотивом для відмови у позові [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було те, що суд не вбачав доведення [PERSON] тих обставин, які б давали підстави змінити черговість спадкування. Звідси суд прийшов до висновку, що слід відмовити [PERSON] й у задоволенні її вимог щодо визнання за нею права власності на частину спадкового майна після смерті [PERSON] Щодо вимог [PERSON] про визнання за ними права власності на 6/8 частин спільного майна матеріалів та обладнання, то суд відмовив у їх задоволенні, так як в ході судового розгляду не було доведено той факт, що позивачі за первісним позовом та померлий проживали саме сімєю у розумінні ст. 3 СК України, також не було доведено наявності дозволів та погоджень з боку [PERSON] на перебудову та ремонт його домоволодіння [PERSON] або таких домовленостей між ними, які б свідчили про створення спільного майна. Мотивом для відмови у задоволенні позову [PERSON] було те, що у матеріалах тієї справи та спадкової справи була відсутня вмотивована постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому суд вважав вимоги [PERSON] передчасними, оскільки він не вичерпав можливість оформити свої спадкові права в органах нотаріату. 20.02.2015 року позивач звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою за № 92 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 44 по вул. Щорса в с. Білогородці та земельну ділянку площею 0,25 га або постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №№ 187/02-31 та 188/02-31 від 20.02.2015 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено позивачу у видачі йому свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок № 44 по вул. Щорса в с. Білогородці Києво-Святошинського району Київської області та земельну ділянку площею 0,25 га за цією ж адресою. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм і практики Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як вбачається зі ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України (в редакції на час виникнення у спадкодавця прав на спадкове нерухоме майно) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З урахуванням ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що до спадкоємців житлового будинку переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилами ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Зважаючи на вимоги ч. 3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Як вбачається зі ст. 1299 ЦК України (у редакції на час виникнення права власності у спадкодавця на спадкове майно), якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. З огляду на ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України (в її редакції на час набуття спадкодавцем права власності на спадкову земельну ділянку 15.03.2007 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в її редакції на час набуття спадкодавцем права власності на спадкову земельну ділянку 15.03.2007 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за статтею 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.\~61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Аналізуючи вище перелічені правові норми, а також судову практику в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. На момент смерті [PERSON] йому на праві власності належали: земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0104, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: Київська обл., Києво-Святошинський район, с.\~Білогородка, вул. Щорса, 44, та домоволодіння за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 44, з урахуванням лише узаконених обєктів житлового будинку під літерою «А», жилою площею 55,9 кв. м, загальною площею 60,0 кв. м, літньої кухні-сараю «Б», гаражу «В», погреба «Г», сараю «Д», навісів «Ж», «З», вбиральні «К», альтанки «М», замощення І, свердловини ІІ, огорожі № 1-2, і без врахування самочинно побудованих веранди 1-1 площею 8,2 кв. м, веранди 1-2 площею 13,3 кв. м, кухні 1-3 площею 6,4 кв. м, кладови 1-4 площею 3,7 кв. м, веранди І площею 31,9 кв. м, гаражу-прибудови «Л». З огляду на матеріали спадкової справи, а також на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014\~року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.02.2015 року, позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті його батька [PERSON] У відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст.\~1258 ЦК України, за наявності спадкоємця за законом першої черги, який прийняв спадщину і не був усунутий від права на спадкування, [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями другої черги, та [PERSON], у якого право на спадкування може виникнути лише за правом представлення або у разі доведення факту його проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (що було спростовано у вже згаданому рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014\~року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.02.2015 року), не мають права на спадкування. А отже, з огляду на наявність в матеріалах спадкової справи вмотивованих постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтв про право на спадщину за законом на згадане спадкове майно, відсутність інших спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON], заявлення [PERSON] вимог лише щодо узаконеного спадкового нерухомого майна, суд вважає обґрунтованими та доведеними його вимоги щодо визнання за ним права власності на це майно в порядку спадкування за законом після смерті його батька, що є підставою для задоволення позову. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №\~7 від 30.05.2008\~року, а також у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013\~року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування",

Outcome: approved