Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу. В позовній заяві позивач вказав, що 11 травня 2016 року між [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» та [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АІ/9565641. 25 жовтня 2016 року о 07 год. 15 хв. на автодорозі Доманово Ковель Чернівці в смт. Дружба Теребовлянського району сталася ДТП за участю автомобіля «Тойота», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобіля «ГАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував [PERSON] Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП внаслідок порушення п. 2.3 а ПДР України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На підставі заяви на виплату страхового відшкодування власника автомобіля «Тойота», страхового акту та вимог Закону, [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 17 000 гривень, яке підлягає стягненню в регресному порядку з винної особи. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що регресний позов страхової компанії до страхувальника може бути предявлено, зокрема у випадку, передбаченому ст. 38.1.1. (п.п. «г») Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Зі змісту постанови Теребовлянського районного суду від 30.11.2016 року вбачається, що судом було встановлено, що [PERSON] порушив вимоги п. 2.3 а ПДР України, а саме: перед виїздом не перевірив технічний стан транспортного засобу внаслідок чого, при зустрічному розїзді із автомобілем марки «Тойота», виникло відірвання заднього лівого колеса, що призвело до пошкодження транспортних засобів. При розгляді справи про адміністративне правопорушення технічний стан автомобіля «Газ» не був предметом дослідження та з даного питання суд жодних висновків не робив, оскільки [PERSON] повністю визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, що не підтверджує знаходження автомобіля, яким він керував, в технічно несправному стані. Також у довідці про дорожньо-транспортну пригоду від 25 жовтня 2016 року у графі «технічні несправності ТЗ» у розділах по автомобілю «Газ» не вказано про його технічну несправність. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову. У відповіді на відзив [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» зазначає, що дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, що є підставою для звернення до відповідача із регресною вимогою. У письмових запереченнях на позовну заяву представник відповідача [PERSON] вказує, що встановлений у постанові Теребовлянського районного суду Тернопільської області факт того, що [PERSON] перед виїздом не перевірив технічний стан транспортного засобу не підтверджує того, що ДТП була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР України. Глибоко переконаний, що транспортний засіб був у технічно справному стані, так як відповідач подолав на ньому достатньо велику відстань. Причиною відірвання колеса є незадовільний стан дорожнього покриття. Відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, передбачена положеннями ст. 121 КУпАП. [PERSON] за ст. 121 КУпАП до адміністративної відповідальності не притягувався, а тому позивачем не надано достатніх доказів, що ДТП визначена безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР України. В судове засідання представник позивача [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» - не зявився, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечують позовні вимоги, просять відмовити у їх задоволенні з огляду на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченні. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] о 7 год. 15 хв. по автодорозі Доманово - Ковель Чернівці в смт. Дружба, керуючи транспортним засобом марки «Газ» д. н. з. ВО 1663 АЕ, порушив вимогу п. 2.3 (а) ПДР України, а саме: перед виїздом не перевірив технічний стан транспортного засобу, внаслідок чого при зустрічному розїзді із автомобілем марки «Тойота Кемрі», д. н. з. ВО 9333 ВЕ, виникло відірвання заднього лівого колеса, що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів. Таким чином, він вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобіль [PERSON] «Тойота Кемрі» отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області та актом № 00206422 огляду транспортного засобу (дефектна відомість). Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме: у вчиненні ДТП внаслідок порушення вимог п. 2.3 (а) Правил дорожнього руху України. Вказана постанова ніким оскаржена не була, та набрала законної сили 10 грудня 2016 року. 2 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» із заявою про настання страхового випадку. 28 грудня 2016 року було проведено огляд автомобіля «Тойота Кемрі» та надано висновок про розрахунок суми страхового відшкодування внаслідок пошкодження. Розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, становить 17 000 гривень. На підставі страхового акта № 00206422 від 28.12.2016 року та заяви потерпілого [PERSON] позивачем останньому було виплачено страхове відшкодування в розмірі 17 000 гривень. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до цих правових норм шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Отже, законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п.п. «г» ст. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Згідно постанови Теребовлянського районного суду Тернопільської області № 606/1907/16-п від 30 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП внаслідок порушення Правил дорожнього руху, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до вимог пп. «а» п. 2.3. Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачений обов'язок водіїв, перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу. Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено дану постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою суду у справі про адміністративне правопорушення встановлено порушення відповідачем пп. «а» п. 2.3. Правил дорожнього руху України, що призвело до відірвання заднього лівого колеса керованого ним транспортного засобу. Отже, технічний стан цього транспортного засобу не відповідав вимогам Правил дорожнього руху України, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди і відповідно до постанови суду ця дорожньо-транспортна пригода визначена безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Оскільки відповідач спричинив дорожньо-транспортну пригоду, що підтверджується постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності на підставі ст. 124 КУпАП, то суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] у порядку регресу виплаченого страхового відшкодування. Тому посилання відповідача та його представника на той факт, що технічний стан автомобіля «Газ» не був предметом дослідження в судовому засіданні при розгляді справи про адміністративне правопорушення та з даного питання суд жодних висновків не робив, а причиною відірвання колеса був незадовільний стан дорожнього покриття, що призвело до ДТП, його глибоке переконання про те, що автомобіль був технічно справним, суд вважає безпідставними. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 вищезазначеного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 цього ж Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, позивачем доведено в ході судового розгляду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги [PERSON] «Страхова компанія «Уніка» підлягають задоволенню. Водночас суд зазначає, що відповідно до вимог наведенимх вище норм цивільного законодавства відповідачем в ході судового розгляду не доведено відсутність його вини в заподіянні шкоди. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600 гривень.

Outcome: approved