Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву в якій підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі і проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення в пресі. За таких обставин, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася, причини своєї неявки суду не повідомила, що не перешкоджає суду провести розгляд справи за відсутності третьої особи на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 12.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» (назва якого внаслідок вступу в силу Закону України «Про акціонерні товариства» змінена на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]») та [PERSON], було укладено Кредитний договір № 110/гр. за умовами якого позичальнику надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на споживчі потреби та оплату витрат позичальника по договору страхування нерухомого майна - предмету іпотеки, зазначеного в п.1.5 цього Договору, договору страхування життя позичальника, сплата комісії, передбаченої п.2.3 цього договору в сумі 56\~000,00 грн. Термін користування грошовими коштами встановлено до 10.11.2017 року та за змістом п.1.4. процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 19% річних. Після чого, додатковим договором від 27.11.2008 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» затверджено зміни до кредитного договору у вигляді підвищення процентної ставки до 24,5% річних, починаючи з 01.12.2008 року. Відповідно до п.2.5 Договору повернення кредиту здійснюється відповідними частинами у відповідності до графіку зниження максимального ліміту та моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитодавця суми кредиту, процентів, комісій, та можливих штрафних санкцій, визначених цим Договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору, між [PERSON] та позивачем 13.11.2007 року укладено нотаріальний договір іпотеки, реєстровий номер №3345 з усіма змінами та доповненнями до нього за умовами якого відповідач передав в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк» майно у вигляді земельної ділянки, загальною площею 0,2490 га, цільове призначення якої для будівництва житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться у с. Новомиколаївка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, на діл. №3 Новомиколаївської сільської ради, яка належать Іпотекодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія № ДП ДН004743. Так, відповідно до п. 6.2 Договору іпотеки, у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим Договором, Кредитним договором або чинним законодавством, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки в порядку, передбаченим цим Договором та чинним законодавством. Згідно п.6.3 Договору іпотеки, Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок Предмета іпотеки свої вимоги, передбачені Кредитним договором та цим Договором, у повному обсязі. За умовами п. 4.1.6 Договору іпотеки, у разі порушення позичальником зобов'язання за Кредитним договором чи Іпотекодавцем зобов'язання за цим договором, а також інших обов'язків Іпотекодавця/Позичальника, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Також за умовами 7.2. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі - рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по Кредитному договору в порядку встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом Іпотеки є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, пунктом 7.4.1., 7.4.2. Іпотечного договору передбачено, що у випадку набуття Іпотекодержателем права про звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором іпотеки підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмета Іпотеки. При цьому ціною придбання у власність Предмета Іпотеки є сума заборгованості Позичальника перед Іпотекодержателем за кредитним Договором на дату прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання Предметі іпотеки у власність. Іпотекодержатель також має право на свій розсуд вказати у своєму односторонньому рішенні про придбання предмета Іпотеки у власність вартість Предмета іпотеки, визначену на підставі здійсненої на його замовлення експертної оцінки Предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої цьому Договорі оцінки Предмета Іпотеки Сторонами та/або на підставі балансової вартості Предмета іпотеки, що значиться в балансі Іпотекодавця. За умовами п. 7.5. Договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, і складаються включаючи, але не обмежуючись, з суми заборгованості по кредиту, що наданий згідно з кредитним договором, несплачених процентів за користування кредитом, комісій, інших платежів, що передбачені цим Договором та Кредитним договором, збитків завданих про строчкою виконання, штрафних санкцій, передбачених умовами Кредитного договору та цим Договором, витрат пов'язаних з пред'явленням вимоги за зобов'язанням і зверненням стягнення на Предмет іпотеки та інших витрат. Відповідно до умов п. п. 2.7.1., 2.7.4. Договору, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання Позичальником/Майновим поручителем та/або Поручителем своїх Боргових та інших зобов'язань за цим Договором та/або Іпотечним договором. У випадку невиконання Позичальником Боргових зобов'язань понад один календарний місяць від дати отримання вимоги Банку, Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, майно поручителя в порядку передбаченому діючим законодавством України та Договором іпотеки. Як встановлено у судовому засіданні, банком взяті на себе зобов'язання по Договору виконані в повному обсязі, а саме надано кредитні кошти визначені в п.1.1. Договору, тобто позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання за Договором в повному обсязі, а відповідач, у свою чергу, від виконання зобов'язань ухиляється. Так, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, у ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2011 року суддею Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області [PERSON] ухвалено рішення по цивільній справі №2-567 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» заборгованість за Кредитним договором №110/гр. від 12.11.2007 року у розмірі 63 474,19 грн. Разом з тим, станом на 26.04.2016 року, загальна сума заборгованості (відповідача) за Кредитним договором №110/гр від 12.11.2007 року, відповідно до розрахунку у додатках становить 127 404,34 грн, з яких: -заборгованість за кредитом - 45 980,76 грн.; -заборгованість за відсотками - 78 012,19 грн.; -заборгованість за комісіями РО складає - 0,00грн.; -штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 3 411,37грн. Разом з тим, в постанові Верховного суд України №6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначено що, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання. Водночас суд приймає до уваги те, що відповідно до п. 33 Постанови пленуму, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Статтею 12 та ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» встановлено правові наслідки порушення обов'язків іпотекодавця, а саме у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 3.1.3. Договору іпотеки та ч.3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду. Відповідно до норм ст. 35 Закону України «Про Іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Частиною 6 ст. З Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Також, частиною 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. За загальним правилом ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки має здійснюватись у позасудовому порядку. Проте, в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) від 7 жовтня 2010 року, Верховний суд України роз'яснив судам, що: «...нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону № 898-IV) не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Аналогічні положення містить п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: «З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом». Отже, нормами чинного законодавства, а саме ст. ст. 33, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачена можливість набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, ст. 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк встановлений Договором або Законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 530 ЦК передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, та якщо у договорі встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Основним нормативним актом, який визначає правові підстави взаємовідносин в процесі кредитування є Цивільний кодекс України, стаття 1048 якого встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Положення даної статті застосовуються до кредитних правовідносин на підставі ст. 1054 ЦК України. Статтями 589, 590 ЦК України, закріплені правової наслідки невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, а саме уразі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення. Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначається загальний розмір вимог та всі його складові (розмір заборгованості: кредит проценти, пеня по кредиту, пеня по процентам), що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя. Частиною 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до п.6 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). За таких обставин, з огляду на положення вищевказаних норм чинного законодавства, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму заборгованості за кредитним договором суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь Держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1911,10 грн.

Outcome: approved