Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У грудні 2015 року позивач подала до Ржищівського міського суду Київської області зазначений вище позов, та збільшивши у подальшому позовні вимоги, просила суд: визнати за [PERSON] право вимоги до [PERSON] за договором позики, що підтверджуються розпискою від 6 квітня 2014 р.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]: основну заборгованість у розмірі 5 тис. грн; проценти від позики у розмірі 8 400 грн; три проценти річних за користування коштами у розмірі 227 грн; витрати від інфляції, що складають 2 886 грн 21 коп. та витрати на відшкодування судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що 6 квітня 2014 року [PERSON] надав [PERSON] грошову позику у розмірі 5 тис. грн на строк до 6 червня 2015 року зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 8% щомісяця від суми позики. На підтвердження надання позики та її умов відповідач надала розписку від 6 квітня 2014 року. Позикодавець [PERSON] помер 28 вересня 2014 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину єдиним спадкоємцем після його смерті є його дочка [PERSON] Відповідач у строк до 6 червня 2014 року та до моменту подання позову до суду грошові кошти не повернула, позивач посилаючись на ст.ст. 202, 207, 526, 530, 625, 1046-1049, 1216, 1230 ЦК України, просила позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, та пояснив, що оригінал розписки за договором позики знаходиться у позивача, тому забогованість за договором позики непогашена. Із серпня 2014 р. строк прострочення за договором позики становить 17 місяців, однак після смерті [PERSON] відповідачем навіть частково не сплачено боргу позивачу. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково в розмірі 1 400 грн, та пояснила, що вона повертала [PERSON] позичені кошти, а саме: зробивши чотири виплати по 1 400 грн., з яких 1 тис. грн на погашення заборгованості та 400 грн на погашення процентів. 6 травня 2014 року вона особисто передала [PERSON] перший платіж в розмірі 1 400 грн. 4 червня та 2 липня 2014 року вона передала два платежі по 1 400 грн через її вітчима [PERSON] 5 серпня 2014 року вона передала 1 400 грн через її сестру - [PERSON] Під час повернення грошей розписки у [PERSON] про їх отримання не відбирала. На даний час їй залишилось повернути 1 400 грн. Після смерті [PERSON], позивач, погружуючи колекторами, вимагала повернення коштів в розмірі 5 тис. грн. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є матірю відповідача. Вона знала померлого [PERSON] як друга її чоловіка. Вони позичили у [PERSON] 5 тис. грн. У липні 2014 року передавали гроші у розмірі 1 400 грн через [PERSON], у серпні 2014 року - гроші у сумі 1 400 грн через [PERSON], яка є бабою відповідача. Сама особисто вона грошові кошти не передавала й не бачила фактів передачі іншими. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є сестрою відповідача. Вона знає, що сестра позичила гроші у померлого [PERSON] 5 тис. грн. [PERSON] раз вона сама повертала гроші за сестру в сумі 1 400 грн у серпні 2014 року, віддавала гроші особисто [PERSON], який записував платежі у своєму блокноті. Щодо інших фактів сплати відповідачем коштів за договором позики їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він особисто один раз у червні 2014 року передавав гроші померлому [PERSON], однак у якій сумі він передав ці кошти не знає, оскільки їх не перераховував. Щодо інших фактів сплати заборгованості відповідачем йому не відомо. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно оглянутої у\~судовому засіданні оригіналу розписки [PERSON] від 6 квітня 2014 року відповідач отримала позику від [PERSON] у розмірі 5 тис. грн, терміном на 2 місяці під 8 % місячних, про що надала власноруч написану розписку (а.с. 7). 28 вересня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-БК № 314241 від 3 жовтня 2014 року (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НАР 144492 від 21 серпня 2015 року встановлено, що спадкоємцем майна [PERSON], який помер 28 вересня 2014 року, є його дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що у разі смерті особи, якій були заподіяні збитки в результаті невиконання договору, до складу спадщини входить право на відшкодування як реальних збитків, так і упущеної вигоди (ст. 22 ЦК). До спадкоємців переходить і право вибору способу відшкодування. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1046 ЦК України \~\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. \~\~Договір позики є укладеним з моменту передання грошей \~\~\~або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. \~\~\~На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника \~\~\~або інший документ, який посвідчує\~передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника,\~яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Саме такі правові висновки про застосування статей 625,\~1046, 1047, 1049 ЦК України \~\~ міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З досліджених документів та наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача, відповідача та показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] набула право вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики. Разом із тим, визнаючи частково позовні вимоги, [PERSON] вказувала на те, що вона повертала кошти, а саме: чотири платежі по 1 400 грн кожний, перший платіж здійснила особисто, решту - через інших осіб. Однак, оцінюючи показання свідків, судом встановлено, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження лише два факти передачі грошей [PERSON], через [PERSON] та [PERSON], які особисто передавали кошти в розмірі 1\~400 грн кожний, про що останні надали показання як свідки. Про те, що кошти в розмірі 1 400 грн були передані через [PERSON] показала свідок [PERSON] Ці докази суд вважає належними і допустимими. Отже, 2 тис грн, що повернуті відповідачем на погашення основної заборгованості та 800 грн процентів від позики.У зв'язку із цим, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Водночас суд відхиляє доводи [PERSON] про внесення нею першого платежу в розмірі 1 400 грн та ще одного платежу в такому же розмірі через вітчима [PERSON], оскільки ці доводи не підтверджені жодними належними та допустими доказами. Свідки які надали свої показання, що допитані судом за клопотанням відповідача цих фактів не підтвердили, особисто ці кошти на погашення заборгованості не передавали. Судом у порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України відповідачу було розяснено її право на допит інших свідків, однак у судовому засіданні відповідач не наполягала на допиті інших свідків. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач частково довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, а відповідач не повністю довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень проти позову, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основна заборгованість у розмірі 3 тис грн та проценти від позики у розмірі 7 600 грн. У зв'язку із частковим задоволенням судом вимоги щодо основної суми боргу в розмірі 3 тис. грн, за правилами ст. 625 ЦК України, у межах позовних вимог, підлягають перерахунку та частковому задоволенню вимоги про стягнення трьох процентів річних за користування коштами, що складають 136 грн (3 тис. грн х 3%/100%/365 х 552 днів прострочення), та вимог про стягенння витрат від інфляції, що складають 1 731 грн. (3 тис. грн х 1,577 загального індексу інфляції за період прострочення - 3 тис. грн). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, на відшкодування витрат судового збору з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 413 грн 40 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3/4 від заявлених вимог).

Outcome: approved