Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом мотивувавши свої вимоги тим, що у 1966 році [PERSON] в [ADDRESS] було побудовано житловий будинок. [INFO] остання померла, внаслідок чого відкрилася спадщина, в т.ч. й на зазначене нерухоме майно. Позивачка, як єдина спадкоємиця за заповітом спадщину прийняла своєчасно та звернулася до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. За таких обставин, просила суд визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримав та суду дав пояснення, аналогічні обставинам викладених в позовній заяві. Молницька сільська рада Герцаївського району Чернівецької області в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності так як проти задоволення позову не заперечують. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано житловий будинок. Згідно даних погосподарської книги Молницької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, вказаний житловий будинок зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1966 року (а.с. 9). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Зважаючи на те, що житловий будинок який розташований в [ADDRESS] побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, зареєстрований з 1966 року в сільській раді за [PERSON], то з того часу остання була власником цього житлового будинку. [INFO] [PERSON] померла що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Молницької сільської ради [NUMBER] (а.с.10). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в т.ч. і на житловий будинок. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Спадкодавець [PERSON] все майно яке належало їй на день смерті на випадок своєї смерті заповіла позивачці згідно заповіту від 18 січня 2007 року посвідченого секретарем Молницької сільської ради Герцаївського району та зареєстрований в реєстрі за № 06 (а.с. 9) . Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON], позивачка, 04 березня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 34 зворот) проте, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановою нотаріуса від 09 липня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 11, 42 зворот, 43). Інших спадкоємців які би мали право на спадщину в т.ч. і обов'язкову частку, після смерті [PERSON] судом не встановлено, підтвердженням чого є спадкова справа заведена щодо померлої (а.с. 34-43). За вищенаведених обставин, відповідно до встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню, так як на момент смерті [PERSON], останній належав вищезазначений житловий будинок та в порядку спадкування за заповітом він має перейти до позивачки. На підставі ст.ст. 1217, 1222, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: approved