Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому в строк до 18.04.2017 року включно укласти Основний договір - Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], де відповідач виступає продавцем, а позивачка покупцем. Вартість квартири було визначено в розмірі 1 944 000, 00 грн. 07.04.2017 року позивачка в присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. уклала Основний договір з відповідачем. Після підписання Договору купівлі-продажу позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1 944 000, 00 грн., нотаріус перерахував кошти та перевірив вірність договору. Перед внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нотаріусом Скринником С.М. виявлено, що 07.04.2017 року об 11 год. 03 хв. на вищевказану квартиру був накладений арешт на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2017 року по справі № 752/4697/17. Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], а не відповідачу [PERSON] На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь майнову шкоду в розмірі 1 944 000, 00 грн. та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2017 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2017 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. копії всіх матеріалів, що стали підставою для посвідчення Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого між [PERSON] та [PERSON] 07.04.2017 року. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - на початку судового засідання надала свої пояснення щодо того, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності та вона її нікому не продавала. Просила прийняти рішення по справі на розсуд суду. У подальшому третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - приватний нотаріус Скринник С.М. - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки та третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому в строк до 18.04.2017 року включно укласти Основний договір - Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], де відповідач виступає продавцем, а позивач покупцем. Вартість квартири було визначено в розмірі 1 944 000, 00 грн. 07.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Основний договір - Договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 558. Згідно з даним договором позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1 944 000, 00 грн. 07.04.2017 року під час внесення даних до реєстру приватним нотаріусом Скринником С.М. виявлено, що 07.04.2017 року об 11 год. 03 хв. на квартиру за адресою: [ADDRESS], був накладений арешт на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2017 року по справі № 752/4697/17, що підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 85332501 від 19.04.2017 року квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], а не відповідачу [PERSON] Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 656 передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Статтею 657 визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Однак, беручи до уваги матеріали справи, вбачається, що Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], був укладений продавцем, який не мав на це право, оскільки квартира не належала на праві власності відповідачу [PERSON] та була обтяжена арештом на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва. Крім того, відповідно до ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Тобто, право власності у позивачки на квартиру [ADDRESS] після укладення Договору купівлі-продажу від 07.04.2017 року не виникло та не могло виникнути, оскільки приватний нотаріус Скринник С.М. був позбавлений можливості зареєструвати право власності [PERSON] на вищевказану квартиру, тому що вона належить третій особі [PERSON] та обтяжена арештом. Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу від 07.04.2017 року, щодо якого законодавством визначено обов'язкову державну реєстрацію, є не вчиненим, оскільки була відсутня відповідна реєстрація. Разом з тим, позивачка у відповідності до Договору передала у присутності приватного нотаріуса Скринника С.М. відповідачу грошові кошти в розмірі 1 944 000, 00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 3 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Враховуючи вищевикладене, відповідач своїми неправомірними діями завдав позивачці майнову шкоду в розмірі 1 944 000, 00 грн. Відповідно до п. 2 Постанови Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до вимог ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки факт завдання майнової шкоди неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачці знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був обґрунтований належними доказами сторони позивача, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода в розмірі 1 944 000, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 810, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved