Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У липні 2015 року позивач [PERSON] звернувся із позовною заявою до Дарницького районного суду м. Києва, якою просив: розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою протягом останнього часу однією сім?єю не проживають, не ведуть спільного господарства та між ними склалися несприятливі взаємовідносини на підставі недовіри та втрати почуття поваги один до одного. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд розірвати шлюб. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, просила розірвати шлюб між нею та позивачем, після розірвання шлюбу змінити ій прізвище на дошлюбне - «[PERSON]». Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17.06.2000 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 799. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час розгляду справи судом встановлено, що майнового спору між позивачем та відповідачкою немає та місце проживання неповнолітніх дітей ними визначено. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що шлюбні відносини сторін фактично припинені з травня 2014 року. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На виконання зазначених вимог закону за клопотанням відповідачки судом було надано строк сторонам для примирення загальною тривалістю понад чотири місяці, проте після спливу вказаного строку сторони не примирились, а навпаки відповідач позов визнала та погодилась на розірвання шлюбу. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що примирення сторін не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити як інтересам сторін, так і інтересам дітей, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та відповідача, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дітей, тому шлюб між подружжям необхідно розірвати. Судові витрати позивач просив покласти на нього. На підставі викладеного та

Outcome: approved