Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що рішенням народного суду м. Свердловська, Ворошиловградської області від 15.02.1974 року був розірваний шлюб між подружжям [PERSON] і [PERSON] (батьками чоловіка позивачки [PERSON]) і проведений поділ належного їм житлового будинку [ADDRESS]. Пізніше рішенням виконавчого комітету Свердловської міської ради від 12.06.1979 року № 288 [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS]. Рішенням суду [PERSON] була виділена частина будинку - квартира [NUMBER], яка становить 40/100 його частини, а [PERSON] була виділена частина будинку - квартира [NUMBER], яка становить 60/100 частини будинку. На кожного було покладено обов'язок по переобладнанню будинку, щоб ізолювати одну квартиру від іншої, що ними і було виконано. Також судом був визнаний порядок користування земельною ділянкою, а саме частина земельної ділянки була виділена в користування кожному із них в рівних частках поПІзніш 124,5 кв.м. - [PERSON]- ліва частина огороду, [PERSON] - права частина огороду. Пізніше [PERSON] одружився з [PERSON], яка після його смерті в [INFO] успадкувала належні йому 40/100 частин вищевказаного житлового будинку і заповіла це житлове приміщення позивачці заповітом від 16.06.1999 року. 05.02.2004 року [PERSON] померла та 26.11.2004 року позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Інша частина будинку (60/100 частин) відповідно до рішення Свердловського міського суду, Луганської області від 14.02.2014 року належить [PERSON]. На даний час позивачка та її чоловік вирішили прибудувати до квартири підсобні приміщення та звернулись за дозволом до Свердловської міської ради, Луганської області, але їм повідомили, що для цього необхідно вперше приватизувати земельну ділянку, а це можливо тільки після припинення права спільної часткової власності їх з відповідачем на будинок. Рішенням виконкому Свердловської міської ради № 21 від 27.01.2014 року належному позивачці житловому приміщенню присвоєна поштова адреса: [ADDRESS]. У зв'язку з цим просить суд постановити рішення, яким відповідно до уточнених позовних вимог припинити для позивачки право спільної часткової власності з [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], визнати належні позивачці 40/100 частин житлового [ADDRESS] загальною площею 35,6 кв. м., житловою площею 22,0 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня «Л», сарай «Б», погріб «Ж», душ «Н», уборна «І» окремим об'єктом нерухомого майна, та визнати за нею право власності на нього. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву по розгляд справи у її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та надані докази, а також матеріали інвентаризаційної справи МБТІ, суд приходить до висновку щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ст.ст.8, 124 Конституції України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст.386, 392 ЦК України визнання права власності є формою захисту прав власника на відповідне майно. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.2004 року належить 40/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Свердловську, Луганської області, вул. Романченко, 9, загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м. з належними до неї господарськими будівлями та спорудами (а.с. 9). Згідно технічного паспорту від 12.08.2004 року 40/100 часток житлового будинку [ADDRESS] є ізольованим приміщенням, яке має окремий вихід від інших співвласників, тобто квартирою під [NUMBER], загальна площа якої становить 35,6 м.кв., житлова - 22,0 кв.м., та до неї належать господарські будівлі і споруди: літня кухня - «Л», сарай - «Б», погріб - «Ж», душ - «Н», уборна - «І» ( а.с.11-13). Факт розміру житлової площі квартири [ADDRESS] та належності до неї господарських будівель та споруд також встановлено рішенням Свердловського міського суду, Луганської області від 08.09.2004 року (а.с.14). Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності 40/100 часток будинку належить позивачці [PERSON] та 60/100 часток будинку належить відповідачу [PERSON].(а.с.9,23). Зазначений житловий будинок складається з двох окремих квартир, кожна з яких має окремий вхід. Між сторонами з моменту визнання за кожним із співвласників права власності на кожну окрему частку будинку склався порядок користування будинком, належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою. На підставі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, та кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 10 від 25.05.1998р., при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це є можливим, якщо кожній з сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд має право встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення можуть бути залишені в спільному користуванні учасників спільної часткової власності. Судом встановлено, що сторонами, шляхом отримання відповідних правовстановлюючих документів щодо визнання за ними права власності на окрему частку в спільному частковому майні, визначені в натурі частки житлового будинку та належних до нього господарських будівель і споруд, у зв'язку з чим вимоги позивачки щодо виділу в натурі 40/100 часток із спільного часткового майна підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо можливості припинення для позивачки права спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] шляхом визнання права власності на квартиру [NUMBER] в житловому будинку [ADDRESS] окремим об'єктом нерухомості, суд виходить з того, що розмір загальної площі квартири [NUMBER] у вказаному житловому будинку становить 35,6 кв.м, житлової площі 22,0 кв.м., що є 40/100 частиною будинку. За таких обставин суд вважає, що припинення права спільної часткової власності для позивачки, без порушення прав інших співвласників, можливе за умови визнання за нею права приватної власності на житлове приміщення, яке не буде перевищувати 40/100 частину від загальної та житлової площі житлового будинку. Така співмірність житлової та загальної площ повністю досягнута, у зв'язку з чим ці вимоги позивачки також підлягають задоволенню. Статтею 382 ч.1 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживанні. З викладеного вбачається, що квартира [ADDRESS], яка є приватною власністю позивачки, складає 40/100 частину житлового будинку в цілому. Розміри загальної та житлової площі не порушують частки у праві власності іншого співвласника. Крім цього, як вбачається з копії технічного паспорту квартира [ADDRESS] є ізольованим помешканням, яке має окремий вихід від інших співвласників, призначена та придатна для постійного у ньому проживанні. З урахуванням викладеного, а також того, що відповідач не бажає укласти нотаріально договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна, як це передбачає ч. 4 ст. 364 ЦК України, суд вважає можливим припинити для позивачки право спільної часткової власності на зазначений житловий будинок та визнати спірну квартиру окремим об'єктом нерухомого майна . На підставі ст.ст.16, 316, 321, 358, 364, 370,382 ЦК України,

Outcome: approved