Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Сторони із 02 листопада 2007 року по 15 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Оскільки подружні стосунки з відповідачем припинені і він добровільно не приймає участі в утриманні їх спільної дочки, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання дочки аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дочкою повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково суду пояснила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем із 02 листопада 2007 року по 15 листопада 2016 року. У шлюбі мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Виховання та утримання дитини вимагає значних фінансових затрат. Вона в даний час перебуває на обліку в районному центрі зайнятості як безробітна, матеріальне становище складне, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а їй самій важко забезпечувати дитину. Їй відомо, що відповідач матеріально забезпечений та може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Заявила, що до звернення до суду спонукав її сам відповідач, заявивши, що так для нього буде зручніше контролювати сплату аліментів. Просить зобов'язати відповідача сплачувати аліменти, у визначеному законом розмірі. Відповідач позов визнав, не заперечив проти його задоволення і пояснив, що крім дочки він інших утриманців не має, окрім матері-інваліда, яка отримує пенсію. Він по мірі можливості надає гроші на утримання дочки (у жовтні - 1000 гривень, у листопаді - 400 гривень), але доходи він має мінливі і не стабільні, а тому буде краще, коли держава контролюватиме сплату ним аліментів. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням наступних підстав: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року стверджується, що сторони із 02 листопада 2007 року по 15 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4), а свідоцтвом про народження (а.с. 3) доводиться, що сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідками виконавчого комітету Петриманської сільської ради № 299 та № 298 від 01 листопада 2016 року (а.с. 5, 6) стверджується заява позивача про те, що дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, відповідач же проживає окремо від них (а.с. 7). Таку обставину в судовому засіданні також не заперечує і сам відповідач. Із обставин, викладених відповідачем у судовому засіданні, вбачається, що він працездатний, має можливість отримувати доходи від праці, інших утриманців, окрім спільної з позивачем дочки, не має. Нормами сімейного кодексу України передбачено обов'язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов'язок є рівною мірою, обов'язком як матері так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, визнання позову відповідачем в частині стягнення аліментів, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дітей буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру визначено як 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 2 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 551 гривню 20 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 16 листопада 2016 року.

Outcome: approved