Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач у жовтні 2014 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», [PERSON], треті особи: [PERSON], Орган опіки та піклування Харківської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору № 13-043, укладеного 29 березня 2013 року, між [PERSON] та ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА». В обґрунтування позовних вимог зазначає, що квартира [ADDRESS], яка передана в іпотеку за спірним договором, є єдиним місцем проживання її малолітнього сина [PERSON], в цій квартирі було зареєстровано місце проживання дитини, однак орган опіки та піклування згоди на передачу цієї квартири в іпотеку не надавав, що є порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Внаслідок укладання цього договору малолітня дитина може залишитися без єдиного житла, внаслідок чого позивач, як мати малолітнього звернулася з позовом у цій справі. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказав, що Верховним судом України у постанові від 12.11.2014 у справі № 6-161цс14 висловлено правову позицію, яка є обов'язковою. В силу статті 360-7 ЦПК України, недотримання сторонами під час укладення іпотечного договору вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку квартири, право користування якою на час укладення договору іпотеки мали діти, має наслідком нікчемність даного правочину. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надавали. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надавала. Третя особа Орган опіки та піклування Харківської міської ради, у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно, надали до суду заяву щодо розгляду справи у їх відсутності, вимоги позову підтримали у повному обсязі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 березня 2013 року між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] було укладено договір №52 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) з максимальною сумою заборгованості у розмірі 160 000,00 грн. під 21,1% річних. З урахуванням договорів про зміни № 1 та № 2 розмір максимальної заборгованості збільшено до 200 000,00 грн. з кінцевим строком повернення - 10 березня 2015 року під 22,1% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, 29 березня 2013 року між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 13-043, за яким [PERSON] передав, а Банк прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] (далі - Іпотечний договір). 18 березня 2014 року між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] було укладено договір про зміни до іпотечного договору № 13-043, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Харківського МНО, яким пункт 1.1. іпотечного договору викладено в новій редакції. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частини 1 статті 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 статті 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 56 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до частини 2 статті 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Частиною 4 ст. 177 СК України передбачено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. На підставі частини 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], який є батьком малолітнього [PERSON]. Відповідно до частини 1 статті 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. На підставі пункту 3 частини 1 статті 42 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені, зокрема, свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. На підставі викладеного, Позивач звертається з позовом за захистом прав та інтересів малолітнього сина [PERSON] У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Як свідчить довідка ТОВ «Служба житлово-експлуатаційних послуг» від 02.10.2014 № 167 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживає власник - [PERSON], в складі родини його дружина [PERSON] та син [PERSON], [INFO]. З картки реєстрації (за формою А) вбачається, що місце проживання малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано 17 травня 2012 року. Водночас зазначену квартиру було передано в іпотеку 29 березня 2013 року на підставі спірного іпотечного договору. Таким чином, на момент передачі квартири [ADDRESS] в іпотеку малолітній [PERSON] мав право користування цією квартирою, разом з батьками в ній проживав. Оскільки згідно частини 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, то спірний іпотечний договір міг бути укладений лише після отримання згоди органу опіки та піклування. Натомість, як свідчить лист служби у справах дітей Київського району № 1688/0/202-14 від 02 грудня 2014 року, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради згоди на передачу квартири [ADDRESS], де зареєстроване місце проживання малолітнього [PERSON], в іпотеку ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» не надавало. Таким чином, спірний іпотечний договір було укладено без згоди органу опіки та піклування, що є порушенням частини 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей». Згідно зі статтею 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Згідно з частиною 6 статті 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правові наслідки вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування передбачені статтею 224 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього кодексу), є нікчемним. Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В листі Верховного суду України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що стосовно положення частини 2 статті 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Оскільки спірний іпотечний договір був посвідчений нотаріально та на його підставі нотаріусом вчинено записи про іпотеку, він порушує права третьої особи - малолітнього [PERSON], то існує потреба у визнанні іпотечного договору № 13-043, укладеного 29 березня 2013 року недійсним, при чому суд лише констатує його недійсність, оскільки договір є недійсним з огляду на пряму вказівку закону. На підставі викладеного, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Розподіл судових витрат по справі належить провести за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved