Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Відділу приватизації Державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про отримання права на оформлення в приватну власність житлового приміщення квартири. У своїй позовній заяві просила суд визнати за громадянином України [PERSON] право на приватизацію житлового приміщення - квартири [ADDRESS] з правом оформлення і отримання Свідоцтва про право власності на житло. Свою позовну заяву обґрунтувала тим що, 21 серпня 2019 року позивач звернулася до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з встановленою відповідної форми Заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири від 21 серпня 2019 року в котрій вона постійно проживає з 10 жовтня 2002 року, а з 14 серпня 2019 року разом з малолітньою дитиною. До Заяви про оформлення передачі в приватну власність квартир від 21 серпня 2019 року були додані відповідні документи згідно наданого органом приватизації Шевченківського району міста Києва Списку документів що долучаються до Заяви документів для проведення приватизації житлових приміщень в гуртожитках з додатками: Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0173 про невикористання житлових чеків від 01 серпня 2019 року № 187, Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0179 про невикористання житлових чеків від 02 серпня 2019 року № 162, Консультативний висновок спеціаліста (медична документація - Форма № 028/о) про відсутність захворювання на туберкульоз [PERSON] від 14 серпня 2019 року, копію Договору оренди житлового приміщення від 01 листопада 2002 року №2014 укладеного згідно із статтями 810, 811 - 813 Цивільного кодексу України. 28 вересня 2019 року позивач отримала від Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Відповідь про надання адміністративної послуги від 17 вересня 2019 року №614 на подану Заяву про оформлення передачі в приватну власність квартири, а саме їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житло. Ознайомившись з її змістом позивач вважає, що вказане рішення про відмову в праві на приватизацію та оформлення і отримання свідоцтва про право власності на житло є не обґрунтоване та не законне. На підставі викладеного звернулася з відповідним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2019 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 10 лютого 2020 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви згідно ухвали суду від 17 грудня 2019 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04 червня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого встановлено наступне. Відділ (орган) приватизації Державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, розглянувши позовну заяву, заперечує проти позовних вимог обґрунтовуючи це тим, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок [ADDRESS] не передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Будинок [ADDRESS] передано Комунальному підприємству з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві господарського відання. Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» не уповноважило Відділ (орган) приватизації Державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, надалі Відділ, на прийняття рішень з питань приватизації житла, оформлення та видачу свідоцтв про право власності на житло по вищезазначеній квартирі. Тому Відділ не має правових підстав на прийняття рішення щодо приватизації та видачу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи викладене Відділ (орган) приватизації Державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з повному обсязі. 18 червня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якого встановлено наступне. Позивач вважає, що у відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Також зазначає, що згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю» від 05 листопада 1991 року № 311-91-п гуртожиток сімейного типу по [ADDRESS] було передано із державної у комунальну власність для проведення процесу роздержавлення. Будинок [ADDRESS] є гуртожитком державного житлового фонду та станом на 16 червня 2020 року в даному будинку було приватизовано 42 квартири (житлових приміщень). Згідно Офіційної відповіді Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 29 липня 2019 року №483 на Адвокатський запит адвоката Олександра Трав`янка приватизація квартир у будинку [ADDRESS] проводилась і проводиться згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» і Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. 09 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача від Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд». Заява аргументована тим, що на підставі умов Договору та згідно з Актом прийому-передачі житлового приміщення, КП «Спецжитлофонд», як орендодавець, а ГО «Київська міська спілка безквартирних офіцерів», як орендар, прийняв в орендне користування квартиру [ADDRESS] для тимчасового проживання родини [PERSON] . Отже, КП «Спецжитлофонд», як балансоутримувач вищевказаного будинку має бути залучено у справу як третя особа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року заяву Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» про залучення їх до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі за позовом [PERSON] до Відділу приватизації Державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про отримання права на оформлення в приватну власність житлового приміщення квартири було задоволено. Залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», Громадську організацію «Київська міська спілка безквартирних офіцерів». 08 вересня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи - Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд». Зі змісту пояснень вбачається, що КП «Спецжитлофонд» заперечує позов в повному обсязі. Так, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.04.2001 № 777 «Про комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.11.2001 № 2419 «Про будинки комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» будинок [ADDRESS] є житловим будинком, власником якого є територіальна громада м. Києва, яка в особі компетентного органу закріпила на праві повного господарського відання за КП «Спецжитлофонд». Відповідно до ст. 137 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Право господарського відання є однією з правових форм реалізації права власності. Відповідно до пункту 4.2. Статуту КП «Спецжитлофонд» майно підприємства належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва і закріплене за ним власником або уповноваженим органом на праві господарського відання. Отже, посилання Позивача на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є безпідставним та недоречним, оскільки по-перше, будинок [ADDRESS] не має статусу гуртожитку, а по-друге, у родини [PERSON] була вселена у квартиру [ADDRESS] на підставі договору оренди житлового приміщення від 20.12.2019 № 5934, з обумовленим тимчасовим строком проживання. Представник третьої особи припускає, що якщо Позивач вважає, що має право на позачергове отримання житлового приміщення, вона не позбавлена можливості у встановленому порядку звертатися за місцем своєї реєстрації щодо отримання житлового приміщення згідно черговості у квартирному обліку. Жодним чином, це не дає право Позивачу на приватизацію квартири [ADDRESS] . Щодо приватизованих квартир у будинку на вул. Борщагівській , по яким Позивачем надано витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повідомляю, що КП «Спецжитлофонд» разом з Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) забезпечувало відселення мешканців будинків на [ADDRESS] та на [ADDRESS] , [ADDRESS] , що підлягали реконструкції (які шляхом приватизації набули право власності на кімнати в цих будинках), надаючи відселеним мешканцям квартири із власного житлового фонду шляхом укладення відповідних договорів міни на підставі рішення Київської міської ради від 24 вересня 2015 року № 43/194 «Про укладання договорів міни квартир (житлових приміщень) з фізичними особам», що підтверджується розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.05.2013 № 835 «Про відселення мешканців з будинків на [ADDRESS] та на [ADDRESS] , [ADDRESS] , що підлягають реконструкції». Приватизація здійснювалася згідно вищевказаного порядку та вимог чинного житлового законодавства, а родина [PERSON] жодного відношення не має до вищевказаного розпорядження та відселення мешканців будинків на [ADDRESS] та на [ADDRESS] , [ADDRESS] , що підлягають реконструкції. Отже, посилання на приватизовані квартири у будинку на вул. Борщагівській є недоречним. На підставі викладеного, вважає, що позов є не обґрунтованим та надуманим і не підлягає задоволенню, а являється способом уникнення виконання умов Договору оренди житлового приміщення від 20.12.2019 № 5934. 20 жовтня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання від КП «Спецжитлофонд» про долучення до матеріалів справи доказі. Також 20 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли письмові додаткові пояснення від КП «Спецжитлофонд» відповідно до яких встановлено наступне. КП «Спецжитлофонд» не заперечує, що будинок [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згідно із розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 19.04.2001 № 777 «Про комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» житловий будинок [ADDRESS] закріплено за комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.11.2001 № 2419 «Про будинки комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» будинок [ADDRESS] відноситься до будинків маневреного фонду, який використовується для тимчасового проживання мешканців, переселених з будинків та квартир, які підлягають капітальному ремонту або реконструкції, а також з причин пожежі, землетрусу, стану будинку, що загрожує обвалом. У відповідності до розпорядження Представника Президента України від 25.11.1992 № 1465 «Про використання жилих будинків маневреного фонду» маневрений житловий фонд повинен використовуватися для тимчасового проживання мешканців, переселених з будинків та квартир, які підлягають капітальному ремонту або реконструкції, а також з причин пожежі, землетрусу, стану будинку, що загрожує обвалом. Максимальний строк проживання в будинку маневреного фонду вищевказаних мешканців може бути не більше, як шість місяців. 23 листопада 2020 року на адресу суду надійшли заперечення третьої особи - Громадської організації «Київська міська спілка безквартирних офіцерів»на письмові пояснення КП «Спецжитлофонд». У своїх запереченнях представник просить суд задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] в повному обсязі. У судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2020 року позивачем було долучено до матеріалів справи пояснення по справі. У судовому засіданні, яке відбулося 02 березня 2021 року позивачем разом зі своїм представником було долучено до матеріалів справи заключне слово. Позивач зі своїм представником - адвокатом Пісоцькою О.А. в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю. Представник третьої особи в судовому засіданні просила суд позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що Позивач - громадянка України [PERSON] [INFO] , постійно з 10 жовтня 2002 року проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач - змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] , виданим Відділом з питань цивільного стану муніципалітету Балчік області Добрич Республіки Болгарія 01 жовтня 2008 року. До Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 01 жовтня 2008 року додано копію Перекладу Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] з болгарської мови на українську мову зроблений перекладачем Центру Перекладів «ТРІС» Любонько Ольгою Вікторовою 11 грудня 2014 року та завірений 11 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною № 8903, № 8904. Родина [PERSON] була вселена і проживає у квартири [ADDRESS] , тимчасово на підставі договорів оренди. Позивач не має жодного власного житла, за місцем реєстрації (прописки) житлове приміщення відсутнє. Як вбачається з матеріалів справи, 21 серпня 2019 року Позивач звернувся до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з встановленою відповідної форми Заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири від 21 серпня 2019 року в котрій вона постійно проживає з 10 жовтня 2002 року, а з 14 серпня 2019 року разом з малолітньою дитиною. Підтвердженням подачі Заяви про оформлення передачі в приватну власність є Відривний талон для заявника від 21 серпня 2019 року №63020-004232007-451-04. До Заяви про оформлення передачі в приватну власність квартир від 21 серпня 2019 року були додані відповідні документи згідно наданого органом приватизації Шевченківського району міста Києва Списку документів що долучаються до Заяви документів для проведення приватизації житлових приміщень в гуртожитках з додатковим додаванням Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0173 про невикористання житлових чеків від 01 серпня 2019 року № 187 (копія Довідки додається - Додаток № 10), Довідки ПАТ "Державний ощадний банк України" ТВБВ 10026/0179 про невикористання житлових чеків від 02 серпня 2019 року № 162 (копія Довідки додається - Додаток №11), Консультативний висновок спеціаліста (медична документація - Форма № 028/о) про відсутність захворювання на туберкульоз [PERSON] від 14 серпня 2019 року (копія Консультативного висновків спеціаліста додається - Додаток N2 12), копію Договору оренди житлового приміщення від 01 листопада 2002 року №2014 укладеного згідно із статтями 810, 811 - 813 Цивільного кодексу України (копія Договору оренди житлового приміщення № 2014 додається - Додаток № 13). До Заяви про оформлення передачі в приватну власність квартир від 21 серпня 2019 року були додані відповідні документи згідно наданого органом приватизації Шевченківського району міста Києва Списку документів що долучаються до Заяви документів для проведення приватизації житлових приміщень в гуртожитках з додатками: Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0173 про невикористання житлових чеків від 01 серпня 2019 року № 187, Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0179 про невикористання житлових чеків від 02 серпня 2019 року № 162, Консультативний висновок спеціаліста (медична документація - Форма № 028/о) про відсутність захворювання на туберкульоз [PERSON] від 14 серпня 2019 року, копію Договору оренди житлового приміщення від 01 листопада 2002 року №2014 укладеного згідно із статтями 810, 811 - 813 Цивільного кодексу України. 28 вересня 2019 року позивач отримала від Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Відповідь про надання адміністративної послуги від 17 вересня 2019 року №614 на подану Заяву про оформлення передачі в приватну власність квартири, а саме їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житло. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права на приватизацію житлового приміщення - квартири [ADDRESS] з правом оформлення і отримання Свідоцтва про право власності на житло, суд дійшов наступних висновків. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» внесені зміни до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» документ № 1999-VIII в поточній редакції від 05 квітня 2017 року внесені зміни до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків та котрий регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до Закону України. Згідно даного Закону України з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом України правових підставах жилих приміщень та визнання права на приватизацію державного житлового фонду з наступною приватизацією житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків (проживання більше п`яти років, а ветеранам війни, інвалідам І і II групи і учасникам бойових дій проживання більше одного року; поселення згідно договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР або договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811 - 813 Цивільного кодексу України), недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 01 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців та відчуження гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), протягом строку реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки. Із системного аналізу згаданих нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків. Зазначений процес приватизації став необхідним у зв`язку зі зміною суспільних правовідносин у житловій сфері та переходом житла із державної власності у приватну власність громадян. При цьому як Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» так і Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду та щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків, вирішуються судом. Крім того, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що рішення суду є однією з підстав для передання гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю» від 05 листопада 1991 року № 311-91-п гуртожиток сімейного типу по [ADDRESS] було передано із державної у комунальну власність для проведення процесу роздержавлення. Будинок [ADDRESS] є гуртожитком державного житлового фонду та станом на 25 липня 2019 року в даному будинку було приватизовано 34 квартири житлових приміщень). Згідно Офіційної відповіді Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 29 липня 2019 року №483 на Адвокатський запит адвоката Олександра Трав`янка приватизація квартир у будинку [ADDRESS] проводилась і проводиться згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» і Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Квартира [ADDRESS] в котрій мешкає позивачка більше 17 років не є спірною та не має іншого власника. Будинок [ADDRESS] також не має власника і належить до державного житлового фонду. В підтвердження зазначеного матеріали справи містять позивачем було надано: - Витяг інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна будинку [ADDRESS] від 02 березня 2021 року № 246516755; - Витяг інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна будинку [ADDRESS] від 02 березня 2021 року № 246517518; - копію Свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 2014 року № 1696 видане Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в котрій зазначається, що квартира приватизована згідно Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». - копію офіційної відповіді Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 29 липня 2019 року №483 на Адвокатський запит адвоката Олександра Трав`янка в котрій зазначається приватизація квартир у будинку [ADDRESS] проводилась і проводиться згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» і Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Відповідно до ч.ч.1,3,10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Відповідно до п.п.4, 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Право на приватизацію кімнат у гуртожитках державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих гуртожитках (другий абзац п.4 ст.5 Закону в редакції, яка діяла до 30.09.2011 року). Згідно з абз.2 п.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка діє з 30.09.2011 року право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Під час слухання справи третя особа - КП «Спецжитлофонд» заперечували щодо задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.04.2001 № 777 «Про комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.11.2001 № 2419 «Про будинки комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» будинок [ADDRESS] є житловим будинком, власником якого є територіальна громада м. Києва, яка в особі компетентного органу закріпила на праві повного господарського відання за КП «Спецжитлофонд». Відповідно до ст. 137 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Право господарського відання є однією з правових форм реалізації права власності. Відповідно до пункту 4.2. Статуту КП «Спецжитлофонд» майно підприємства належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва і закріплене за ним власником або уповноваженим органом на праві господарського відання. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.11.2001 № 2419 «Про будинки комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» будинок [ADDRESS] відноситься до будинків маневреного фонду, який використовується для тимчасового проживання мешканців, переселених з будинків та квартир, які підлягають капітальному ремонту або реконструкції, а також з причин пожежі, землетрусу, стану будинку, що загрожує обвалом. У відповідності до розпорядження Представника Президента України від 25.11.1992 № 1465 «Про використання жилих будинків маневреного фонду» маневрений житловий фонд повинен використовуватися для тимчасового проживання мешканців, переселених з будинків та квартир, які підлягають капітальному ремонту або реконструкції, а також з причин пожежі, землетрусу, стану будинку, що загрожує обвалом. Максимальний строк проживання в будинку маневреного фонду вищевказаних мешканців може бути не більше, як шість місяців. На переконання представників відповідача та третьої особи КП «Спецжитлофонд» документи підтверджують, що будинок [ADDRESS] належить до будинків маневреного фонду і в установленому порядку закріплений за КП «Спецжитлофонд», а відтак не підлягають приватизації. Дані твердження спростовуються Постановою Великої палати Верховного суду України від 11 лютого 2020 року у судовій справі № 910/2091/19. Відповідно до вказаної Постанови Велика палата Верховного суду України встановила правову позицію, що житлові приміщення котрі обслуговує КП «Спецфитлофонд» не являється маневреним житловим фондом. Велика палата Верховного суду України зробила висновок в розділі 5.10 Постанови, що згідно вимог Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» чітко визначено, що поняття маневреного житлового фонду як житла з фонду, сформованого інвестором-забудовником за власні кошти та призначеного для тимчасового проживання громадян на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду. Маневрений житловий фонд як житло, призначене для тимчасового проживання переселених громадян, належить до житлового фонду спеціального призначення. Згідно зазначеної Постанови Великої палати Верховного суду України розділ 5.19 зазначено, що порядок надання та користування жилими приміщеннями з фонду житла для тимчасового проживання врегульовано главою 4-1 Житлового кодексу УРСР, за статтею 132-1 якого до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Постановою Великої палати Верховного суду України в розділі 5.23 зазначено, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року в разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого житлового приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем такого житлового приміщення у непридатність для його використання; інші підстави, установлені Законом. Постановою Великої палати Верховного суду України в розділі 5.24 зазначено, що порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Суд зауважує, що згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації; квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірні правовідносини цей перелік не розповсюджується. За змістом статей 128, 129 ЖК Української PCP підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно статей 130, 131 ЖК Української PCP порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки. Частиною 1 статті 61 ЖК Української PCP передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підтягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовне (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Суд звертає увагу на те, що позивач вселений на законних підставах, законність її проживання в даній кімнаті не оспорена, враховуючи, що у позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За таких обставин, скільки позивач вселений на законних підставах, законність її проживання в даній кімнаті не оспорена, враховуючи, що у позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 770,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН2917 від 09 грудня 2019 року. Одночасно з цим суд зауважує, що оскільки позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved