Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради із вимогою визнати за нею право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є членом Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-149», та якій у 1985 році була надана за ордером вказана квартира, де позивач тепер мешкає разом із сином, [PERSON] Пайові внески за зазначену квартиру були сплачені нею в повному обсязі, спочатку в сумі 1851 рублів, як перший внесок, а потім залишок в сумі 4318 рублів. На підставі переліченого вважає, що вона набула права власності на [ADDRESS]. Зазначає при цьому, що вона після сплати пайових внесків не отримувала свідоцтво про право власності на квартиру та не реєструвала в Маріупольському БТІ за собою право власності на спірну квартиру. У теперішній час вона звернулась до реєстраційної служби для реєстрації свого права власності на вказану квартиру, однак за відсутності правовстановлюючих документів на вказану квартиру позивачці було відмовлено у проведенні державної реєстрації її права власності на квартиру, оскільки довідка про сплату нею пайових внесків була виконана ТОВ «Жилье-гарант», а не кооперативом. Таким чином просила суд визнати за нею право власності на [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додавала, шо вона придбала [ADDRESS] шляхом повної сплати пайових внесків за цю квартиру на користь ЖБК «Орджонікідзевський-149». Однак у теперішній час вказаний кооператив вже не існує. Тому коли вона звернулась до реєстраційної служби із довідкою ТОВ «Житло-Гарант» про повну виплату нею пайових внесків за вказану квартиру, то їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації її права власності на спірну квартиру. Додавала, що у неї не зберіглися усі квитанції про внесення нею оплати пайових внесків за [ADDRESS], а лише їх частина. Таким чином просила суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, вказувала, що Маріупольська міська рада не повинна відповідати за позовом [PERSON], оскільки в такому випадку відповідачем повинен бути ТОВ «Жилье-Гарант», внаслідок чого вважає, що позивачкою не було доведено факт проведення нею сплати пайових внесків за [ADDRESS], бо вказаний факт вона не може перевірити. Таким чином просила суд відмовити у задоволенні поданого позову. Представники Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-149» до судового засідання не зявились за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-гарант» та реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області до суду не зявились, надавши заяви з проханням вирішити справу у відсутність представників таких третіх осіб. [PERSON] в судовому засіданні повністю визнав заявлені [PERSON] вимоги, які підтримав та просив суд задовольнити. Вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) (далі за текстом рішення - ЦК 2004) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК 2004 права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положення ст. 328 ЦК 2004 передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. На підставі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу ЦК 2004, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК 2004, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. За п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність» набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 006881 від 15 липня 1985 року вбачається, що [PERSON], родина якої складається з двох чоловік (також син, [PERSON] Є.), на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 15 травня 1985 року № 202/2 було надано право на вселення у двокімнатну [ADDRESS] на підставі списків ЖБК "Орджонікідзевський - 149" (а. с. 8). За особовим рахунком на [ADDRESS] вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані з 18 грудня 1985 року [PERSON], а з 27 січня 1988 року [PERSON] (а. с. 25). Згідно до технічного паспорту, складеного 2 квітня 2015 року на [ADDRESS] вбачається, що загальна площа даної двокімнатної квартири складає 44,6 кв. м., а житлова площа - 27,2 кв. м. (а. с. 9-10). На підставі відповіді реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції від 24 квітня 2015 року вбачається, що розглянувши заяву позивачки про реєстрацію права власності на [ADDRESS], було встановлено, що процедура отримання правовстановлюючого документа [PERSON] свого часу не була пройдена та не було проведено реєстрацію такого права власності на квартиру, а також зазначено, що на підставі довідки ТОВ «Житло-Гарант» про сплату пайових внесків провести реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру не виявляється можливим (а. с. 12-13). Відсутність проведення держаної реєстрації права власності на [ADDRESS] підтверджується відповіддю Маріупольського БТІ від 6 квітня 2015 року (а. с. 11). За ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 13 грудня 2015 року) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до пп. 1 п. 63 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації прав на окремий індивідуально визначений об'єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, подається довідка житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Згідно довідки від 30 березня 2015 року за підписом директора ТОВ «Жилье-Гарант» та голови ЖБК «Орджонікдзевський-149» вбачається, що [PERSON] була членом ЖБК «Орджонікідзевський-149», яка вартість [ADDRESS] в сумі 6169 грн. повністю сплатила шляхом внесення першого внеску в сумі 1851 рублів, а також сплати залишку в розмірі 4318 рублів (а. с. 7). Натомість з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 березня 2016 року вбачається, що ЖБК «Орджонікідзевський-149» в даному реєстрі не зареєстрований (а. с. 17). За договором № 17 від 1 листопада 2006 року на обслуговування будинку, укладеного між ТОВ «Житло-Гарант» та ЖБК «Орджонікідзевський-149», вбачається, серед іншого, що до обовязків ТОВ «Жилье-Гарант» входить видача довідок членам кооперативу, а також ведення контролю за своєчасним внесенням усіх видів платежів членами кооперативу (а. с. 36-37). Відповідно до посвідченої ТОВ «Житло-Гарант» копії відомостей щодо вартості квартир ЖБК «Орджонікідзевський-149» в будинку 191 по вулиці Олімпійській в м. Маріуполі, за підписом голови та скарбника ЖБК «Орджонікідзевський-149», вбачається, що фактична вартість [ADDRESS], яка записана на [PERSON], становить 6169 рублів, перший внесок за квартиру становить 1851 рублів, а залишок сплати за квартиру дорівнює 4318 рублів (а. с. 38-43). В свою чергу з оглянутих у судовому засіданні квитанцій за період з 1986 року по 1993 рік включно вбачається, що позивачкою, [PERSON], було сплачено загалом 4143,28 рублів позики за надану їй [ADDRESS] на рахунок «ЖЕУ-19», а в 1993 році нею був проведений кінцевий розрахунок з позики в сумі 3018,38 рублів за отриману [ADDRESS] (а. с. 50-63). На підставі дослідження перелічених письмових доказів суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] правомірно набула право власності на кооперативну [ADDRESS], оскільки їй вказана квартира була надана для заселення на підставі ордеру та позивачкою було, як членом ЖБК «Орджонікідзевський-149», проведено перший платіж за вказану квартиру, а у подальшому [PERSON] провела повну виплату пайових внесків за зазначену кооперативну квартиру в сумі 6169 рублів. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. Суд натомість зазначає, що лише на підставі введення в дію «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №\~56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру (в 1993 році) законодавством не була передбачена ані видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ані обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивачка отримала від виконавчого комітету місцевої ради право на користування [ADDRESS], а у подальшому вона не отримувала свідоцтво про право власності на це майно та не зареєструвала його в Маріупольському БТІ, то таким чином існує спір щодо права власності позивачки на вказану квартиру. Крім цього суд зауважує, що в момент вводу спірного будинку в експлуатацію у 1985 році повноваження щодо розподілу житла та контроль за обліком погашення пайових внесків здійснював виконком Маріупольської міської ради. На підставі переліченого, а також враховуючи, що ЖБК «Орджонікідзевський 149» не існує юридично, то за відсутності його правонаступників представники обслуговуючої компанії ТОВ «Жилье-Гарант» не можуть бути відповідачами за вказаним позовом, а єдиною особою, яка може оспорити набуття права власності [PERSON] на [ADDRESS] є Маріупольська міська рада, за рішенням виконкому якої позивачці була надане вказане нерухоме майно для проживання у 1985 році. За змістом ст. 392 ЦК 2004 власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК 2004 власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами її права власності на кооперативну [ADDRESS], набутого позивачкою свого часу правомірно. З огляду на перелічене, суд вважає, що права позивачки підлягають судовому захисту шляхом задоволення позовних вимог із визнанням за [PERSON] права власності на кооперативну [ADDRESS] внаслідок проведення нею повної сплати пайових внесків за вказану квартиру.

Outcome: approved