Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У даному будинку разом з нею зареєстровані: дочка [PERSON] , онук [PERSON] , а також відповідач [PERSON] . Проте, починаючи з травня місяця 2014 року, [PERSON] , тобто відповідач, не проживає у вказаному будинку. З моменту його виселення та по сьогоднішній день відповідач участі в оплаті комунальних послуг не бере та не бере участі в утриманні будинку, і взагалі він будинком не цікавиться. До цього часу відповідач не знявся з реєстрації, не пояснюючи тому причини, хоча він неодноразово просив це зробити. Через реєстрацію відповідача у її будинку, вона не може реалізувати свої права, зокрема на вільне користування та розпоряджання своїм майном. Тому вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Відзиву на позов не подав. Згідно з частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач по справі [PERSON] починаючи з травня місяця 2014 року в будинку [ADDRESS] , не проживає. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16). Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23 вересня 2020 року та 27 жовтня 2020 року вбачається, що в житловому будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить [PERSON] , починаючи з травня місяця 2014 року [PERSON] , не проживає (а.с.17-18). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до частии 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 Цивільного кодексу України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що останній втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі статті 405 Цивільного кодексу України.

Outcome: approved