Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

позивачка, звернувшись до суду з даним позовом, просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Витрати по справі покласти на відповідача. Підставою зверення до суду є те, що вона являється власником будинковолодіння [ADDRESS] , в якому зареєстрований її брат, який фактично більше шести років не проживає у будинку. Його формальна реєстрація створює незручності, оскільки вимушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та не може оформити субсидію. Його речей в будинку немає, в добровільному порядку виписатись відмовляється, оскільки не може приїхати в Україну. Місце перебування відповідача невідоме. Враховуючи вищенаведене, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву. Ухвало Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду, задоволено клопотання про виклик свідків. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Враховуючи, що відповідач, хоча і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив на позов не подав, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та свідків, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як на підставу заявлених вимог, позивачка покликається на те, що відповідач близько шести років не проживає за місцем реєстрації. Так, з доказів, долучених до позовної заяви, зокрема копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданої Івано-Франківським ОБТІ №21311497 від 18.12.2008 вбачається, що [PERSON] є власницею домоволодіння в [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за №1757 від 23.10.2019, виданої Шевченківською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області, у будинку [ADDRESS] зареєстрований, окрім позивачки та інших жителів, її брат [PERSON] (а.с.3). Як вбачається з копії акта обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин, складеного комісією за участі депутата Шевченківської сільської ради 23.10.2019, членами сім"ї [PERSON] є її дочка- [PERSON] , зять [PERSON] та син [PERSON] , які зареєстровні у будинку [ADDRESS] . Проте [PERSON] фактично у вказаному будинку не проживає більше шести років (а.с.4). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, дослідивши докази, долучені до позовної заяви, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад один рік, оскільки він виїхав з будику по [ADDRESS] , а тому наявні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Про те, що відповідачка більше року не проживає за місцем своєї реєстрації, в судовому засіданні вказали також свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі зазначених норм, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне обов`язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, які підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. 72 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved