Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У вересні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб втратившими право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, вона зареєстрована та постійно проживає в домоволодінні, яке розташоване по [ADDRESS]. Право власності на вказаний житловий будинок та господарські споруди по даний час ні за ким не оформлено. Відповідно до обліку Драницької сільської ради станом на 1990-1991 року дане домоволодіння відносилося до категорій колгоспного типу дворів, в якому були зареєстровані та проживали п'ятеро осіб, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та вона. Однак, оскільки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вказаного домоволодіння вибули на постійне місце проживання в США до 1991 року та із вимогою про виділення їх часток з колгоспного двору вони не зверталися, тим самим втратили право на частку в майні колгоспного двору. Формальна реєстрація відповідачів у домоволодінні станом на 1991 рік порушує її права власності та унеможливує реєстрацію права власності в цілому за нею, а тому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнати за нею право власності на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилися без поважних для суду причин, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Драницької сільської ради Новоселицького району № 668 від 26 квітня 2016 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були прописані п'ятеро осіб, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В той же час [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] фактично вибули з даного господарства до 1991 року, формально залишаючись в ньому зареєстрованими та виписались з домоволодіння після 15 квітня 1991 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про власність». Так, з довідки Драницької сільської ради Новоселицького району № 669 від 26 квітня 2016 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] виписались з господарства на постійне місце проживання в США в 1999 році, [PERSON] в с. Щербинці Новолселицького району в 1993 році та [PERSON] на постійне місце проживання в США в 2001 році. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Зважаючи на те, що відповідачі після свого вибуття з вказаного домоволодіння більш трьох років підряд не приймали участь своєю працею та коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору, будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребували по сьогоднішній день, суд вважає, що вони втратила частку в колгоспному дворі даного домоволодіння. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належать проживаючій в ньому станом на 15 квітня 1991 року єдиному члену колгоспного двору [PERSON], яка після укладання шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]». Вирішуючи вимогу щодо визнання за нею права власності на домоволодіння в цілому, суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається з вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Статтею 380 ЦК України встановлено, що жилий будинок є об'єктом права приватної власності. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Слід зазначити, що чинне цивільне законодавство виникнення, перехід, припинення або обмеження права власності пов'язує із його державною реєстрацією (ст. 182 ЦК України). В той же час, виходячи з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, в даному випадку застосуванню підлягає законодавство, діюче на час будівництва спірного домоволодіння. З технічного паспорту спірного домоволодіння слідує, що житловий будинок був побудований в 1974 році. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. У відповідності до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Приймаючи до уваги, що відповідачі з спірного домоволодіння фактично вибули до 1991 року, однак залишились формально зареєстрованими у ньому, то тим самим ними оспорюється право позивачки на домоволодіння в цілому. Враховуючи, що відповідачі втратили право на частку в майні колишнього колгоспному двору, оскільки з вказаного домоволодіння вибули та будь-яку частку з колгоспного двору не витребували, то за позивачкою необхідно визнати право власності в цілому на все домоволодіння, як за єдиним членом колгоспного двору, у зв'язку із чим, суд вважає обґрунтованим звернення позивачки до суду з вказаним позовом за захистом свого невизначеного та оспорюванного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, слід вказати, що згідно «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Орган державної реєстрації прав проводить зокрема державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна. Пункт 25 зазначеного порядку закріплює, що у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі), сторона (сторони) правочину, відповідно до якого виникло право власності та інше речове право. Серед документів, на підставі яких державний реєстратор оформлює право власності, є рішення суду. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 328, 380, 392 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved