Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У вересні 2014 року позивачка звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідачку [PERSON] та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинку [ADDRESS]. В обґрунтування своєї вимоги вказував наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому також зареєстровані, хоча і не проживають, колишня співмешканка її сина - [PERSON] та її неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON]. Дана обставина заважає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не проживають в належному їй на праві власності будинку, не несуть витрат на його утримання, тому на підставі ст. 317 та ст. 391 ЦК України просила позбавити їх права користування її житловим будинком. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачка до суду не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині вимог, що стосуються неповнолітніх. Суд, заслухавши пояснення позивачки та думку представника третьої особи, а також свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Будинок [ADDRESS] належить позивачці на праві приватної власності. Він був купленим нею 7 листопада 2007 року у громадянки [PERSON] за письмовим договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] В той же час, в її будинку зареєстровані колишня співмешканка її сина - громадянка [PERSON] та її двоє неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які в ньому не проживають більше року. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власницю будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідачка та її діти не мають права власності на будинок або на його частку, в ньому добровільно не мешкають, що підтвердили свідки в судовому засіданні, і не є членами сім'ї власниці, тому позовні вимоги останньої законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved