Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення, стверджуючи, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з березня 1970 року по квітень 2007 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] З квітня 1976 року позивач проживав і зареєстрований по теперішній час в квартирі [ADDRESS]. Позивач вказує, що спірна квартира була отримана в 1976 році на нього і членів його сім'ї, яка в подальшому була приватизована на трьох осіб та 31.07.2002 року він (позивач) та дружина подарували 2/3 частки доньці [PERSON] Також позивач зазначає, що в жовтні 2013 року [PERSON] поміняла замки у вхідних дверях спірної квартири, у зв'язку з цим він не має доступу до неї, хоча там залишилися його речі, він не має іншого житла, яке б належало йому на праві влааності та вказана квартира була постійним місцем його проживання. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд вселити його в квартиру [ADDRESS], зобов'язавши [PERSON] надати йому ключі від вхідних дверей квартири та визначити порядок користування квартирою, за яким виділити йому (позивачу) у користування жилу кімнату площею 9,3 кв.м. кухню, ванну кімнату, туалет і коридор залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні [PERSON] надала до суду зустрічний позов до [PERSON] про позбавлення права користування та зняття особи з реєстраційного обліку, стверджуючи, що позивач прописаний у вказані квартирі ще з 1976 року, після отримання нею у 2002 році права власності на всю квартиру, питання про зняття з реєстрації не ставилося, вона сплачувала всі комунальні послуги за квартиру. Також позивачка вказує, що [PERSON] має власне житло - будинок, який знаходиться у [ADDRESS]. Позивачка зазначає в зустрічному позові, що неможливістю проживання позивача є те, що [PERSON] систематично порушує громадський порядок, наносить їй тілесні ушкодження, що було підставою її звернення до органів міліції. Також причиною її (позивачки) незгоди на мешкання відповідача [PERSON] у її квартирі є також ті обставини, що [PERSON] хворів і хворіє досі, є соціально небезпечною хворобою, що загрожувало її здоров'ю та здоров'ю її дитини, яка мешкає разом із нею. У зв'язку з цим позивачка за зустрічним позовом звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Іллічівського міського суду від 17 квітня 2014 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування та зняття особи з реєстраційного обліку до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити та заперечили проти задоволення зустрічного позову, [PERSON] надав до суду письмові заперечення (а.с.62-63), мотивуючи безпідставністю позову та недоведеністю фактів, на якій посилається позивачка. Відповідачка [PERSON] та її представник, відповідачка [PERSON] зустрічний позов підтримали, просили суд його задовольнити та відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON], посилаючись на підстави, зазначені в зустрічному позові. Відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явилася, причини свої відсутності до суду не надала. Заслухавши присутніх сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення, визначення порядку користування квартирою, однак в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та зняття його з реєстраційного обліку, слід відмовити з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено і це не заперечується сторонами, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з березня 1970 року по квітень 2007 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 24 червня 1993 року (а.с.8), квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його родини [PERSON], [PERSON] Вказана квартира видана [PERSON] на підставі ордеру №230 серії ИГ від 12 березня 1976 року (а.с.19). Відповідно до копії договору дарування від 31 липня 2002 року (а.с.9-10), [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Вказана квартира складається з трьох кімнат, загальна площа квартири становить 55,6 кв.м., житлова площа становить 36,4 кв.м. Згідно копії довідки ЖЕУ №3 м.Іллічівська від 13.01.2014 року №98 (а.с.7) вказано, що [PERSON] проживає [ADDRESS] разом із колишньою дружиною [PERSON], донькою [PERSON], онукою [PERSON] Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вищезазначені обставини вказують на те, [PERSON] проживаючи в квартирі, як член сім'ї власника житла, згідно ч.1 ст.405 ЦК України набув право користування цим житлом. Аналогічні положення, щодо виникнення у позивача за первісним позовом права користування житловою площею в спірній квартирі, визначені ст.156 ЖК України. Так, згідно ст.156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до вимог ст.65 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщені, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України та ст.9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Такого права він може бути позбавлений, але лише при наявності законних підстав. Згідно п.13 Правових позицій Верховного суду України щодо розгляду судами окремих категорій справ (Житлове право) від 26 травня 2001 року, за змістом ст.ст.64, 65 Житлового кодексу України, наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК Української РСР (зі змінами), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням особи, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в цьому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У силу статей 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо), суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. В судовому засіданні встановлено, що після розлучення [PERSON] і [PERSON] між сторонами встановилися конфліктні стосунки, у тому числі і з приводу користування спірним майном. Вказане підтверджується також і матеріалами перевірки за зверненням [PERSON] від 25.02.2014 року (а.с.35-52). Отже, позивач вселився в спірне помешкання у 1976 році, як особа, якій була видана вказана квартира та членам його сім'ї, на підставі ордеру №230 серії ИГ від 12 березня 1976 року (а.с.19). [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 20 квітня 1976 року (а.с.6). Вказані обставини дають підстави для визнання за ним права користування цим приміщенням. Суд критично оцінює акт від 15.04.2014 року (а.с.26), складений мешканцями будинку [ADDRESS], на який посилається позивачка за зустрічним позовом, як підставу для задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Так, у відповідному акті складеному [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказано, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але з 01.06.2013 року за даною адресою не проживає за сімейними обставинами. В судовому засіданні свідок [PERSON], сусід [PERSON] пояснив, що він при складанні акту не був та акт не підписував, в квартиру за адресою: [ADDRESS] ніколи не заходив, не знає, чи є в ній речі [PERSON] та йому не відомо чому [PERSON] не проживає в цій квартирі. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], сусіди сторін по справі, пояснили, що вони підписали акт на прохання їхньої сусідки [PERSON], однак в квартиру не заходили, не знають, чи є в ній речі [PERSON] та пояснили, що [PERSON] не проживає в цій квартирі за сімейними обставинами, однак пояснити, що це за сімейні обставини не змогли. Також в судовому засіданні вказані свідки не підтвердили факт систематичних порушень громадського порядку [PERSON] та вчинення насильства в сім'ї, на які посилалася [PERSON] в своєму позові. Згідно з п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, способами судового захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Тож, щоб право особи у цей спосіб підлягало захисту судом, особа має довести наявність у неї такого права, а також, має бути підтверджено наявність дії, яка порушує це право. Крім того, певні обставини повинні відповідно до процесуального законодавства доказуватись належними доказами. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.59 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання позивачки за зустрічним позовом на неправомірні дії [PERSON], а саме те, що він систематично порушує громадський порядок, наносить їй тілесні ушкодження, що було підставою її звернення до органів міліції, спростовуються копією постанови про закриття кримінального провадження від 05.11.2013 року, згідно якої кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №12013170160001770 від 22.10.2013 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення. Також позивачка вказує в позові та наполягала в суді, що причиною її незгоди на мешкання відповідача [PERSON] у її квартирі є також ті обставини, що [PERSON] хворів і хворіє досі, соціально небезпечною хворобою, що загрожувало її здоров'ю та здоров'ю її дитини, яка мешкає разом із нею. Суд звертає свою увагу на те, що позивачка не надала до суду жодного належного доказу, який би підтвердив факт соціально небезпечної хвороби, на яку хворіє, або хворів [PERSON] та не доведено загрозу її здоров'ю та здоров'ю її дитини, яка мешкає разом із нею. Самі по собі неприязні стосунки між сторонами, ймовірна хвороба батька [PERSON] - [PERSON] не можуть бути підставами для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та зняття його з реєстраційного обліку у непередбачений законом спосіб. Отже, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] визнала факт перешкоджання нею у користуванні та проживання [PERSON] у спірній квартирі, що є підставою для задоволення вимог [PERSON] про вселення. Також, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою, за яким виділити [PERSON] у користування жилу кімнату площею 9,3 кв.м. кухню, ванну кімнату, туалет і коридор залишити у спільному користуванні, узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства щодо справедливості і розумності (ст.3 ч.1 п.6 ЦК України) та з нормами сімейного і житлового законодавства України. За ст.ст.4, 5 СК України кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя; держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, і створює умови для зміцнення сім'ї. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved