Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супровіду матері. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 28 серпня 1999 року, між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON], [INFO]. 07 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, шлюб було розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року було визначено місце проживання [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON]. Позивач наголошує, що відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки, Франції, Чорногорії, Іспанії, Італії, Грузії, Греції, Великобританії на період з 01 червня 2016 року по 15 липня 2016 року та на період з 15.10.2016 р. по 10.11.2016р. малолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі батька [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу матері [PERSON]. Позивач в судове засідання не з»явився. Звернувся до суду із заявою про слухання справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольинити. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином,причини неявки суду не повідомляла. На адресу суду надіслала свої заперечення на позовну заяву, де просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи, у відсутність представника позивача та відповідача на підставі наявних в справі доказів, в порядку ст.169 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог \~в повному обсязі, виходячи з наступного. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28 серпня 1999 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON], [INFO]. 07 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, шлюб було розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року було визначено місце проживання [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON]. Відповідно до довідки по формі №3 від 10.02.2016 року малолітній [PERSON] є зареєстрованим разом з позивачем за адресою [ADDRESS]. Відповідачка по справі проживає окремо від позивача та малолітнього сина [PERSON]. Влітку 2016 року з метою оздоровлення, а також з туристичною метою позивач [PERSON] планує вивезти малолітнього сина, [PERSON] за межі України до Туреччини, Іспанії, Чорногорії, Італії, Грузії, Греції та на осінні шкільні канікули 2016 року до Великобританії, Італії, Франції. Зазначена обставина підтверджується копіями Договорів на туристичне обслуговування з Приватним підприємством «Туршоп» про надання комплексу туристичних послуг . Відповідач письмово звертався до відповідачки по справі з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, що підтверджується копією листа [PERSON] від 12.02.2015 р. та копією зворотного повідомлення про вручення листа . Судом встановлено, що відповідачка відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки, Франції, Чорногорії, Іспанії, Італії, Грузії, Греції, Великобританії на період з 01 червня 2016 року по 15 липня 2016 року та на період з 15.10.2016р. по 10.11.2016р. малолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі батька [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу матері [PERSON] для відпочинку та оздоровлення дитини. Відповідно до ч. 2ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноваженні. Згідно зі ст.. 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з У країн и. крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належить їм на праві приватної власності. «Буд-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних економічних та інших прав не допускається». За змістом ст..ст. 2. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків». За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові кабінету Міністрів України від 31.03.1995року №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення». Відповідно до п.4 Постанова КМУ від 27.01.1995р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що із Конвенцією про права дитини (ратифіковані Постановою Верховною Ради №789 від 27.02.91р.) встановлено. У відповідності до вимог ст..ст.7. 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституції України та Конвенцією України та Конвенцією про прав дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавчо виїзд неповнолітньої дитини за кордон України, передбачений, зокрема, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постанова кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57 зі змінами. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина, відповідно до ч. 7 ст. 7 СК має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку та оздоровленню дитини, а в той же час відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовляється від нотаріального посвідчення свого дозволу на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки, Франції, Чорногорії, Іспанії, Італії, Грузії, Греції, Великобританії на період з 01 червня 2016 року по 15 липня 2016 року та на період з 15.10.2016р. по 10.11.2016 р. малолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі батька [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу матері [PERSON]. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved