Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.02.2010 року і від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] 16.12.2014 року звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через відсутність взаєморозуміння, розбіжності в інтересах та в поглядає на життя, внаслідок чого з липня 2014 року вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть. Зазначила, що їхня сім'я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, яка в позовній заяві просить розглядати справу за її відсутності, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечив, зазначивши, що дійсно з липня 2014 року вони з дружиною припинили сімейні стосунки, проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства. Він намагався примиритись із дружиною, налагодити відносини, однак вона категорично проти цього, наполягає на розлучення і крім цього повідомила, що зустрічається з другим мужчиною. Просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 13.02.2010 року у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 40 (а.с.5), від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.6). Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з липня 2014 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно до ст.113 ЦК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивач просить повернути їй дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе задовольнити таке клопотання, та повернути їй прізвище «[PERSON]», яке вона мала до одруження. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved