Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1993 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Спору майнового характеру між ними немає. Позивач зазначає, що сімейне життя з чоловіком не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя. Тривалий час сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, взаємним побутом не пов'язані. Почуття кохання та поваги один до одного між ними втрачено. Вважає, що примирення сім'ї неможливе, а тому просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала на підставах вказаних в позовній заяві, просила суд строк на примирення не надавати та розірвати шлюб між нею та відповідачем. Відповідач в останнє судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. В раніше проведених судових засіданнях позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. З розірванням шлюбу погодився. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Окрім цього, з матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являються громадянами Республіки Узбекистан, що підтверджується їхніми паспортами про приналежність до громадянства даної країни. Позивачу та відповідачу видані Тимчасові посвідки на проживання безтермінової дії, що є підставою їхнього законного перебування на території України відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до статті 26 Конституції України та ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Частиною першою ст. 3 ЦПК України визначено право кожної особи, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 410 ЦПК України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 9 Основного Закону України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В положенні частини 1 ст. 28 Договору між Україною і Республікою Узбекистан про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах, ратифікованого 05.11.98 р. зазначено, що у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подання заяви. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". У положеннях частини 1-2 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказано, що при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів. 03.04.2014 року Голопристанський районний суд Херсонської області звернувся з офіційним запитом до Міністерства юстиції України з метою встановлення змісту норм права Республіки Узбекистан, з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною, якими регулюються відносини подружжя при розірванні шлюбу та правові наслідки його розірвання. 15.05.2014 року на адресу суду надійшов лист Міністерства юстиції України зі змісту якого вбачається, що Міністерство звернулося до Міністерства юстиції Республіки Узбекистан із запитом щодо надання інформації про норми права, які регулюють відносини подружжя. Також зазначено, що запитувана інформація буде надіслана Голо пристанському районному суду Херсонської області після її надходження від узбецької сторони. Станом на дату розгляду справи минуло понад шість місяців з моменту звернення, однак відомостей про норми права Республіки Узбекистан, якими регулюються відносини подружжя при розірванні шлюбу та правові наслідки його розірвання на адресу суду не надходили. Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України. Таким чином, виходячи з положень вищевказаної статті, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин норми Сімейного кодексу України. Згідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вищевикладених обставин справи, суд прийшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами, оскільки сім'я фактично розпалася, сторони разом не проживають, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, так як вона не бажає підтримувати з відповідачем шлюбні відносини та знайти спільну мову в сімейних питаннях. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати понесені нею за сплату судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved