Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що є власником та проживає [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований її внук [PERSON], який фактично понад один рік там не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не має. У зв'язку з цим у позивачки виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. З метою захисту порушеного права власника [PERSON] просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання подали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився подав заяву про визнання позову, просить справу розглянути у його відсутність. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 червня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Лесейко С.В. В квартирі позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який фактично там не проживає і житлом не користується з серпня 2015 року. Актом про встановлення факту не проживання, складеного 27 вересня 2018 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує з серпня 2015 року. На даний час проживає за кордоном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АТ "Приват банк" № 0.0.1150617778.1 від 04 жовтня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved