Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося у суд з наведеним позовом до відповідачів мотивуючи тим, що між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» (назву змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] 12 червня 2007 року було укладено кредитний договір, а 13 червня 2007 року для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором - договір застави. Згідно п. 2.1 договору застави, предметом застави є транспортний засіб марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого 1-шим МРВ ДАІ м. Івано-Франківська 12.06.2007 року. Відповідно до п. 3.3.4 цього договору, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Постановою від 24 квітня 2013 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції у виконавчому провадженні № 131872014 було накладено арешт на все майно [PERSON] в межах суми - 201 983 грн. 50 коп. та оголошено заборону на його відчуження. Постановою від 17 січня 2010 року слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області в рамках розслідування кримінальої справи було накладено арешт на майно обвинуваченого [PERSON] Відомості про обтяження рухомого майна зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, однак у Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна ці дані не відображені. Отже, в публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» право на заставу виникло до винесення слідчим та державним виконавцем постанов від 17 січня 2010 року та від 24 квітня 2013 року про накладення арешту. Накладення арешту на заставне майно позивача порушує його права як заставодержателя, перешкоджає йому задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів наведених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що дії слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області ним не оскаржуються. Представник відповідача Управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області в судовому засіданні вимоги позову заперечив, вважає, що слідчий діяв правомірно при накладенні арешту на майно обвинуваченого [PERSON], перевіряти чи майно не перебуває у заставі та чи внесено воно в Державний реєстр обтяжень рухомого майна слідчий не зобов'язаний. Якщо представник позивача вважає, що дії слідчого є неправомірними, то він може їх оскаржити в порядку встановленому КПК України. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. В забезпечення кредитного договору № 1131 pv7-07, укладеним 12 червня 2007 року між позивачем та [PERSON], 13 червня 2007 року укладено договір застави транспортного засобу (а.с.13) згідно п. 2.1 якого [PERSON] передав в заставу банку транспортний засіб марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого 1-шим МРВ ДАІ м. Івано-Франківська 12.06.2007 року. Відповідно до п. 3.3.4. цього договору, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави та задовільнити свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення переважно перед іншими кредиторами, відповідно до законодавства України і цього договору, у випадку якщо заставодавцем не будуть виконані його зобов'язання передбачені кредитним договором. Як вбачається із витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.9), 14 червня 2007 року зареєстровано заставу рухомого майна на підставі кредитного договору. 17 січня 2010 року постановою слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області в рамках розслідування кримінальої справи було накладено арешт на майно обвинуваченого [PERSON] (а.с.17). Постановою від 24 квітня 2013 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції Зельмановичем М.М. у виконавчому провадженні № 31872014 було накладено арешт на все майно [PERSON] в межах суми - 201 983 грн. 50 коп. та оголошено заборону на його відчуження (а.с.11). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Такі ж положення містяться в ст. 572 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За змістом ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Положеннями ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя. Отже, публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» належить право вищого пріоритету задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави. Відповідно до частин 1 та 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. В даному випадку договір застави, укладений раніше, ніж винесено постанови слідчого та державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Обтяження всього майна боржника [PERSON] унеможливлює звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № 1131 pv7-07, укладеним 12 червня 2007 року на предмет застави, згідно договору застави від 13 червня 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27 серпня 1976 року N 6. Щодо твердження представника відповідача про те, що позивачу, у випадку якщо він вважає, що дії слідчого були неправомірними, слід було звернутись до суду зі скаргою на дії слідчого, суд роз'яснює, що з даного приводу існує правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 15 травня 2013 року, яка зводиться до наступного: «Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна». ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не являється боржником, а тому правомірно звернувся до суду із позовом про звільнення майна з під арешту. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного «Банк «Фінанси та кредит» слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процессуального кодексу України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про заставу», ст. ст. 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 572, 589 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88 Цивільного процессуального кодексу України,

Outcome: approved