Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 13.03.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNZ0RІ06340889, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 3575,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язався здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами договору. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 12.09.2013 року склав 28430,67 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором у сумі 28430,67 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3089,59 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6527,56 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17812,52 грн., а також судовий збір у розмірі 284,31 грн. (а.с.2-3). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року в задоволені позовних вимог - відмовлено (а.с.46-47). В апеляційній скарзі (а.с.70-76) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги: - суд помилково застосував до правовідносин загальну позовну давність, оскільки застосуванню підлягає ч.1 ст.259 ЦПК України; - зобов'язання позичальника припиняється виконанням його належним чином, а тому позивач мав право звернутись до суду за захистом свого права, а строк позовної давності в цьому випадку повинен обчислюватись з урахуванням п.5.1. кредитного договору, в якому сторони обумовили збільшення строку позовної давності; - договір укладений на необмежений період часу, а тому правовідносини боржника з банком тривають по сьогоднішній день; - відповідач підписав кредитний договір, в якому передбачено, що договір діє впродовж всього періоду користування кредитними коштами; - суд не звернув уваги на те, що відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором після спливу строку позовної давності. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, відповідач в суді першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності не звертався. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.31 постанови № 5 Пленуму ВСУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року на підставі п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Разом з тим, відповідно до висновків Верховного Суду Ураїни, викладених в постанові від 20.11.2013 року, п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNZ0RІ06340889, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 3575,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 12 % на рік строком по 13.03.2009 року (а.с.6-9). Згідно з розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 12.09.2013 року становить 28430,67 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3089,59 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6527,56 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17812,52 грн. (а.с.4-5), що відповідає матеріалам справи. Останні платежі за цим розрахунком здійснені відповідачем за кредитним договором в березні 2009 року. Отже з позовом в жовтні 2013 року банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Відповідач в суді першої інстанції участі не приймав, заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавав. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Про розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідач повідомлений 01.04.2014 року (а.с.93), заперечень на апеляційну скаргу банку до апеляційного суду не надавав. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved