Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила вправо користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового приміщення, а саме квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якій на сьогоднішній час зареєстрована відповідачка. На час придбання квартири в ній ніхто не проживав і будь якого майна в квартирі не було. Із виданої позивачці довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 04.05.2017 р. вих. № 04-07/3/9215 виявилось, що в належній їй квартирі значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON] Фактично відповідачка не проживала у вказаній квартирі, жодного договору найму з власником квартири не укладала, та не вселялася в квартиру по місцю реєстрації і не проживає в ній без поважних причин, а проживає в не відомому для позивачки місці. Реєстрація відповідачки у вказаній квартири створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власником майна, зокрема, позивач вимушена нести додаткові витрати на комунальні послуги та немає змоги оформити субсидію. У зв'язку із наведеним, позивачка була змушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву про здійснення розгляду справи без її участі, за участі її представника [PERSON], який в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Третьою особою, Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, було подано до суду заяву про розгляд справи без участі його представника, розгляд справи здійснювати на розсуд суду. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, судом за місцем реєстрації відповідачки неодноразово було надіслано повідомлення про виклик її до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідачка не з'явилась до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах. Однак, відповідачка в судові засідання не з'являлась, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачки не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 280-289 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, допитавши в судовому засіданні свідка [PERSON] (допитану відповідно до клопотання позивачки [PERSON] від 30.11.2017), об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила вправо користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, згідно із договором купівлі-продажу квартири від 04 травня 2017 року, позивач є власником квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 травня 2017 року. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з показами свідка [PERSON] вона проживає у квартирі [ADDRESS], та є сусідкою позивачки [PERSON], яка проживає у квартирі № 38, за тією ж самою адресою, що і свідок. Свідок [PERSON] дала покази про те, що з того моменту як вона почала жити у сусідній квартирі від позивачки з 2012 року, де з того часу й до сьогодні жодного разу не бачила відповідачку [PERSON], та жодного разу не чула від інших сусідів про те, що у квартирі яку придбала позивачка проживала відповідачка [PERSON]. Таким чином, в ході судового засідання з вірогідністю встановлено, що відповідачка в квартирі [PERSON] не мешкає без поважних причин з 2012 року. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка не є членом сім'ї позивача, не мешкає без поважних причин в квартирі, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачкою щодо винаймання спірного житла - відсутні, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнавши відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: адресою: [ADDRESS]. Згідно із вимогами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок , квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved