Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 березня 2012 року у Заводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстрували шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачкою. Проте, шлюбні відносини між ними фактично припинені за втрати почуття любові та поваги один до одного. З березня 2020 року припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.21), просить суд шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив не стягувати з відповідачки понесені судові витрати зі сплати судового збору. Відповідачка також подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги визнала повністю. Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 30 березня 2012 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб (актовий запис № 105); свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 30 березня 2012 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу " [PERSON] " (а.с.4). Сторони у справі мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського упралвіння юстиції 17 серпня 2012 року за актовим записом № 2741 (а.с.5). Шлюбні відносини між подружжям фактично припинені за втрати почуття любові і поваги один до одного; з березня 2020 року сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства; примиритися не бажають; дитина проживає з відповідачкою. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка позов визнала, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, а тому збереження даної сім`ї не відповідало б інтересам сторін та дитини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На прохання позивача суд не стягує на його користь витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved