Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до ПП «Українська правда» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Генеральна прокуратура України, [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] року в мережі інтернет на веб-сайті «Українська правда» http://www.pravda/com.ua/ розміщено статтю (російською мовою) під авторством [PERSON] «[INFO]». Розповсюджену відповідачами інформацію позивач вважає неправдивою та недостовірною, такою, що негативно впливає на честь і гідність позивача та завдає шкоди його особистим немайновим інтересам, а тому позивач просив суд: - визнати недостовірною та негативною інформацію відносно [PERSON] , поширену Приватним підприємством «Українська правда», [PERSON] у статті «[INFO] », розміщеній [INFO] р. за посиланням: [INFO], а саме: «...Правоохранительные органы, как и суды, он использовал, чтобы фабриковать целые тонны уголовных дел и бросать незаконно осужденных людей - от рядовых граждан до экс-премьера, за решетку. Как он продолжает их использовать в «постмайданное» время - в нашем расследовании...» «... [PERSON] не только «закрывал» противников [PERSON], но и помогал с ними договариваться. Например, с главой Верховного Суда [PERSON] , членом политической команды [PERSON] . Судья никак не хотел идти в отставку - пришлось проводить целую реформу судебной системы, чтобы радикально урезать полномочия ВСУ. Но и тут господин [PERSON] оказывал сопротивление. Когда в начале февраля 2011 года следственный отдел Генпрокуратуры возбудил уголовное дело против дочери [PERSON] по обвинению в мошенничестве. 14 февраля судья встретился с [PERSON] и, согласно сообщению Банковой, «поддержал судебную реформу, проводимую президентом». 15 февраля следователи [PERSON] закрыли дело против [PERSON]...» «... Остается только добавить, что «выкупив», как выразился господин [PERSON], это дело, [PERSON] выкупил все дела, потому что других нет...». - зобов`язати Приватне підприємство «Українська правда», [PERSON] спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом розміщення на сайті http://www.pravda.com.ua вступної та резолютивної частини рішення суду із розміщенням тексту спростування під назвою «Спростування інформації, викладеної в статті «[INFO] ». Ухвалою суду від 15.06.2016 року (суддя Матійчук Г.О.) відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 31). Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ від 06.10.2016 року вказана справа розподілена для розгляду судді Васильєвій Н.П. (т. 1 а.с. 63). Ухвалою суду (суддя Васильєва Н.П.) від 10.10.2016 року справу прийнято суддею до розгляду та призначено на 08.12.2016 року (т.1 а.с. 73). 06.12.2016 року представником [PERSON] - [PERSON] до суду подано письмові заперечення на позовну заяву, відповідно яких [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки, спірна інформація складається з оціночних суджень, а не фактичних тверджень. Ухвалою суду від 27.04.2017 року позовну заяву [PERSON] до ПП «Українська правда», [PERSON] , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності та ділової репутації в частині позовних вимог до фізичної особи [PERSON] залишено без розгляду, виключено з числа третіх осіб на стороні позивача Генеральну прокуратуру України за основним позовом та клопотання про залучення в якості третьої особи на стороні позивача Генеральної прокуратури України вирішити у порядку ст. 36 ЦПК України (т. 1, а.с.223). Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ від 29.09.2017 року вказана справа розподілена для розгляду судді Батрин О.В. (т.1 а.с. 241). Ухвалою суду від 29.09.2017 року справу прийнято суддею до розгляду та призначено на 02.10.2017 року (т.1 а.с. 245). Ухвалою суду від 16.11.2017 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків, а саме для уточнення позовних вимог та процесуального статусу учасників судового розгляду (т. 2 а.с. 3). 21.11.2017 року на виконання вимог ухвали суду представником позивача через канцелярію суду подану уточнену позовну заяву з додатками (т. 2 а.с. 7-128). З 15.12.2017 набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, згідно яких Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції 2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Тому 13.03.2018 року проведено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 199). Ухвалою суду від 07.09.2018 року у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, залучено автора статті видавництва ПП «Українська правда» [PERSON] (т. 2 а.с. 235). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачі ПП «Українська правда» та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності та відсутності їх представників до суду не надходило. Відзивів на позов також від відповідачів на адресу суду не надходило. Представник третьої особи Генеральної прокуратури України в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. До суду надав заяву, в якій просив суд слухати справу за його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання також не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дослідивши докази, дійшов таких висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму ВСУ) роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті [INFO], належному суб`єкту інформаційної діяльності відповідачу ПП «Українська правда» оприлюднено публікацію під авторством [PERSON] з назвою: «[INFO]», в якій, серед іншого, була поширена інформація наступного змісту (мовою оригіналу - російською): «...Правоохранительные органы, как и суды, он использовал, чтобы фабриковать целые тонны уголовных дел и бросать незаконно осужденных людей - от рядовых граждан до экс-премьера, за решетку. Как он продолжает их использовать в «постмайданное» время - в нашем расследовании...» «... [PERSON] не только «закрывал» противников [PERSON], но и помогал с ними договариваться. Например, с главой Верховного Суда [PERSON] , членом политической команды [PERSON]. Судья никак не хотел идти в отставку - пришлось проводить целую реформу судебной системы, чтобы радикально урезать полномочия ВСУ. Но и тут господин [PERSON] оказывал сопротивление. Гогда в начале февраля 2011 года следственный отдел Генпрокуратуры возбудил уголовное дело против дочери [PERSON] по обвинению в мошенничестве. 14 февраля судья встретился с [PERSON] и, согласно сообщению Банковой, «поддержал судебную реформу, проводимую президентом». 15 февраля следователи [PERSON] закрыли дело против [PERSON]...» «... Остается только добавить, что "выкупив", как выразился господин [PERSON], это дело, [PERSON] выкупил все дела, потому что других нет...». Факт поширення зазначеної інформації відповідачами підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які беруться судом до уваги як належні та допустимі (т.2 а.с.19-25). Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації суду сторонами відповідачів не надано. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. З матеріалів справи вбачається, що у спірній публікації дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації в мережі Інтернет, тобто відбулось доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Суд погоджується з тим, що поширена відносно позивача інформація має негативний характер, оскільки автор вказує на причетність позивача до вчинення службових злочинів, в тому числі незаконного затримання та арешту громадян України та пов`язують особу позивача із використанням правоохоронних органів та судів для фабрикування кримінальних справ. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній публікації, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачами, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення), а саме:« Правоохоронные органы, как и суды, он использовал, чтобы фабриковать целые тонны уголовных дел и бросать незаконно осужденных людей - от рядовых граждан до экс-премьера, за решетку» та « [PERSON] не только «закрывал» противников [PERSON], но и помогал с ними договариваться». Дані вислови можна перевірити на предмет відповідності їх дійсності, а тому вони не можуть вважатись оціночними судженнями. Крім того, згідно з висновком експерта № 056/73, складеного 23.02.2018 року експертом, директором Українського бюро лінгвістичних експертиз НАН України, доктором філологічних наук, професором [PERSON] , який суд бере як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки останнє не спростовано відповідачами, у висловлюваннях: «...Правоохранительные органы, как и суды, он использовал, чтобы фабриковать целые тонны уголовных дел и бросать незаконно осужденных людей - от рядовых граждан до экс-премьера, за решетку. Как он продолжает их использовать в «постмайданное» время - в нашем расследовании...» «... [PERSON] не только «закрывал» противников [PERSON], но и помогал с ними договариваться. Например, с главой Верховного Суда [PERSON] , членом политической команды [PERSON]. Судья никак не хотел идти в отставку - пришлось проводить целую реформу судебной системы, чтобы радикально урезать полномочия ВСУ. Но и тут господин [PERSON] оказывал сопротивление. Гогда в начале февраля 2011 года следственный отдел Генпрокуратуры возбудил уголовное дело против дочери [PERSON] по обвинению в мошенничестве. 14 февраля судья встретился с [PERSON] и, согласно сообщению Банковой, «поддержал судебную реформу, проводимую президентом». 15 февраля следователи [PERSON] закрыли дело против [PERSON]...» «... Остается только добавить, что «выкупив», как выразился господин [PERSON], это дело, [PERSON] выкупил все дела, потому что других нет...» поширених у статті (російською мовою) під авторством [PERSON] під назвою «[INFO] » мережі інтернет на веб-сайті «Українська правда» http://www.pravda/com.ua/, міститься негативна інформація про [PERSON] , виражену у формі твердження (т.2 а. с. 155-189). Також, як вбачається з матеріалів справи, позивача [PERSON] на підставі наказу Генеральної прокуратури України № 34209 від 04.11.2010 року призначено на посаду першого заступника Генерального прокурора України (Т.2 а.с.98) та відповідно до наказу Генеральної прокуратури України №1105 від 04.10.2013 року звільнено з посади першого заступника Генерального прокурора України в порядку переведення до Ради національної безпеки і оборони України та звільнено його від обов`язків члена колегії Генеральної прокуратури України (т.2 а.с.99), є публічною особою у розумінні понять Постанови Пленуму Верховного Суду України. Суд звертає увагу, що відповідно до Правового висновку Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі № 6-639цс17 у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (презумпція невинуватості). Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини на основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Частиною 5 ст. 17 КПК України передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. У наведених приписах втілено одну із фундаментальних засад судочинства у демократичному суспільстві - принцип презумпції невинуватості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості діє впродовж всього кримінального провадження незалежно від його результату. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Аллене де Рібермон проти Франції», «Грабчук проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.08.2011 р. по справі «Редакція газети «Правоедело» і Штекель проти України» викладено позицію, що публікація, в якій стверджується, що особа була «координатором і замовником убивств», містить факти дискредитаційного характеру (п. 47). Як встановлено судом, з письмової відповіді від 27.09.2016 року, за підписом директора Департаменту Міністерства внутрішніх справ України [PERSON], станом на 29.09.2016 року громадянин [PERSON] не знятої чи не погашеної судимості не має (т.2 а.с.74). Відповідно до листа Національної поліції України від 30.09.2016 року та від 14.02.2017 року за підписом начальника Департаменту [PERSON] , станом на 30.09.2016 року [PERSON] перебуває у державному розшуку за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371 та ч. 2 ст. 375 КК України, міра запобіжного заходу не обиралась (т.2 а.с.76,90). Згідно з листом за підписом старшого слідчого в ОВС управління з розслідування ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 06.10.2015 року на даний час здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42014000000000637 від 18.07.2014 року, у якому повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 371, ч. 3, 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375 КК України та яке зупинено на підставі ч. 1 ст. 280 КПК України (т. 2 а.с. 89). На підставі викладеного, суд погоджується з тим, що опубліковані про позивача відомості мають сильне негативне забарвлення, та не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є надмірними, дискредитаційними, образливими та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, поставила під сумнів його добропорядність як юриста, породила сумніви щодо дотримання ним моральних та правових норм. Таким чином, судом встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачами недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. За таких обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як правдивість поширеної відповідачами інформації під час судового розгляду не встановлено та представниками відповідачів в силу принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не доведена, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. У зв`язку з чим, суд вважає за належне зобов`язати відповідачів у строк не пізніше місяця з дня набрання рішенням суду законної сили у цій справі спростувати зазначену вище недостовірну інформацію шляхом розміщення на сайті http://www.pravda.com.ua резолютивної частини цього рішення суду та вказаний текст спростування повинен бути розміщений під назвою «Спростування інформації, викладеної в статті «[INFO]» у тому ж самому розділі і таким самим шрифтом, що спростовувана інформація. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, що складає 23 725 грн. 60 коп. з кожного з відповідачів та які складаються з витрат на проведення експертного лінгвістичного дослідження у розмірі усього 41 500 грн. - в рівних частинах з кожного з відповідачів по 20 750 грн.; витрат на проведення лінгвістичної експертизи у розмірі усього 5400 грн. - в рівних частинах з кожного з відповідачів по 2700 грн.; а також витрат по оплаті судового збору - пропорційно до розміру задоволених вимог до кожного з відповідачів у розмірі 275 грн.60 коп.

Outcome: approved