Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що 09.08.1997 між нею, [PERSON], та відповідачем - [PERSON] укладений шлюб, який розірваний рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року. Також позивач зазначає, що сьомого лютого 2002 року, в період спільного проживання однією сім'єю, відповідач придбав квартиру [ADDRESS]. На підставі статті 60, статті 70 Сімейного кодексу України, позивач вважає, що квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та просить виділити їй у власність ? частини вказаної квартири. Ухвалою суду від 06 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання в приміщенні суду на 06 листопада 2018 року о 12 годині 00 хвилин; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов в 15 днів, з дня отримання ухвали; в підготовче судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі. 29.10.2018 відповідач подав через канцелярію суду відзив на позов, в якому зазначив про свою незгоду з позовом лише у частині, де позивач стверджує про небажання відповідача добровільно розподілити спільну квартиру. Також відповідач вказав, що неодноразово пропонував вирішити питання розподілу спільного майна, зокрема, нотаріально оформити договір розподілу спільного майна на умовах співвідношення кожному 1/2 квартири та подальшої грошової компенсації позивачем частини майна на користь відповідача. У підготовче засідання з'явився представник позивача, яка заявлені вимоги підтримала, вказала суду на докази щодо обґрунтування заявлених позовних вимог, проти залучення відзиву до матеріалів справи заперечень не висловила. У підготовче засідання з'явився Відповідач, який надав пояснення по справі, вказав суду на обставини та факти щодо предмета доказування у справі, визнав позов. Під час підготовчого засідання по справі судом залучений до матеріалів справи відзив, а також виконані всі дії, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а саме вивчені письмові матеріали справи, з'ясовані фактичні обставини справи, що підлягають з'ясуванню під час судового розгляду. Представник позивача та відповідач не висловили заперечень про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Згідно зі ст. 189, ст. 196-198, ст. 200 ЦПК України суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду, та, з'ясувавши думку сторін, перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні при розгляді справи по суті заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні при розгляді справи по суті визнав позов та просив його задовольнити. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], 09 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва зроблений актовий запис № 676 (а. с. 12). Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище на [PERSON]. Як вбачається іздоговору купівлі- продажу квартири (а.с. 13), 07 лютого 2002 року відповідач купив квартиру [ADDRESS]. В пункті 6 договору вказано, що покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладення договору при умові його нотаріального посвідчення. Договір купівлі - продажу квартири був посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі. 18 травня 2017 року Святошинським районним судом м. Києвавинесено рішення у справі № 759/3147/17, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, тобто на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже суд встановив, що [PERSON] придбана квартира на час коли він перебував в шлюбі з [PERSON], а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі статтею 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 370 Цивільного кодексу України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 наведений висновок, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як встановлено в судовому засіданні сторони на даний час не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, яке придбане за час перебування в шлюбі. Зважаючи на те, що позивач не довела, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, може бути реально проведений відповідно до часток позивача та відповідача, суд визнає ідеальні частки позивача та відповідача в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі наведеного, суд, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до частини 3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При подані позову позивач визначила ціну позову та вартість нерухомого майна в розмірі 776 500,00 грн

Outcome: approved