Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

позивачка звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інше від 24.01.2019, запис про право власності за № 153752017. Право власності на вказаний житловий будинок позивачем набуте на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.05.2002. Житловий будинок складається з трьох кімнат, літньої кухні - сараю, стайні, вбиральні, житловою площею 44,4 кв.м., загальна площа будинку складає 69,9 кв.м. (а.с.13-15) У цьому будинку зареєстрований, але фактично понад сім років не проживає колишній зять власника [PERSON] , 1974 р.н. Окрім цього, відповідач з березня 2012 року після вибуття з житла не несе жодних витрат по утриманню будинку, в т.ч. по оплаті комунальних послуг, у будинку відсутні будь які його особисті речі, одяг, документи, він втратив зв`язок із родиною та спірним житлом. Прописка відповідача у вищевказаному житловому будинку обмежує права позивача як власника, оскільки вона не може оформити субсидію на комунальні послуги, змушена їх переплачувати, а тому позивач не бажає, щоб [PERSON] був зареєстрований чи проживав в належному їй житлі в [ADDRESS] . Окрім цього, відповідач більше не є членом сім`ї позивача, втратив будь-який зв`язок із родиною та спірним житлом. Згідно рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11.02.2016 про розірвання шлюбу, шлюб між дочкою позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано 11.02.2016 (а.с.11) Вказує, що добровільно скасувати свою реєстрацію відповідач відмовляється. Просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, 22.05.2019 представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с.61) Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та дату судового засідання шляхом подання оголошення про виклик до суду на офіційному веб сайті Городоцького районного суду Львівської обл. (а.с.53) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини його неявки суду не відомі. 22.05.2019 третя особа [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечує у задоволенні даного позову (а.с.62) Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі\~неявки в\~судове засідання\~всіх учасників\~справи чи\~в разі\~якщо відповідно\~до положень\~цього Кодексу\~розгляд справи\~здійснюється судом\~за відсутності\~учасників справи,\~фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши підстави позовної заяви, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню. Відповідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Матеріалами справи та судом встановлено, що [PERSON] , позивач у справі, є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інше № 153752017 від 24.01.2019 (а.с.30) на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок серія [NUMBER] , зареєстрованого в\~реєстрі за\~№ 26 від 15.05.2002, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Дане Свідоцтво видане на підставі (рішення) розпорядження виконкому Речичанської сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл. від 08.02.2002 №5 (а.с. 12) Актами обстеження фактичного місця проживання від 03.10.2018, 09.11.2018 та 10.12.2018 комісії Речичанської сільської ради (а.с.17-19) встановлено, що у будинку [ADDRESS] дійсно зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але фактично за даною адресою не проживає. Згідно записів в будинковій книзі відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] з 24.02.2003 (а.с.20-24). Також це підтверджено листом Речичанської сільської ради від 01.02.2019 № 02-14/35 та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 23.01.2019 (а.с.16, 29, 41) Статтею 137 Конституції України гарантується право на житло. Згідно ч.3 цієї статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз`яснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно роз`яснень постанови Пленуму\~ Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідач [PERSON] у спірному будинку, який належить позивачу понад сім років не проживає, речей особистого вжитку та документів відповідача у житловому будинку немає, суд приходить до висновку, що його слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Суд залишає судовий збір за позивачем, оскільки про таке просила представник позивача в судовому засіданні. На підставі ст.391 ЦК України та

Outcome: approved