Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] третьої особи: Виноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою. Вимоги позову мотивовано тим, що з 2008 року, [PERSON], належало на праві приватної власності квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Частка нерухомого майна згідно Витягу про реєстрацію нерухомого майна в Виноградівському БТІ належало їй в цілому. У 2013 році за її згодою у вказану житлову квартиру був зареєстрований відповідач, [PERSON] З 2013 року по сьогоднішній час відповідач не проживає за адресою де знаходиться ця квартира та не являється її родичем. В 2014 році вона вирішила продати свою квартиру позивачці [PERSON], однак виникли певні труднощі із зняттям з реєстрації місця проживання відповідача, тому щопозивачці [PERSON], невідоме його місце перебування, на існуючі засоби зв'язку відповідач не відповідає, і тому позивачка змушена звернутися до суду для вирішення цього, питання, оскільки у неї відсутні відомості чи документи, які б підтверджували його добровільну згоду, на зняття з реєстрації місця проживання за адресою де знаходилась тоді у її власності квартира. 01.05.2014 року квартира була придбана позивачкою [PERSON] і є її власністю. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачка вважає, що діями відповідача [PERSON]порушуються права позивачки як власника квартири,та членів її родини. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх цивільних прав та інтересів. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з»явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що заявлені вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про день і час розгляду справи, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, в судове засідання повторно не з"явився. Справа підлягає розгляду в порядку ст. 224 ЦПК України. Представник Виноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з»явився. Справа розглядається на підставі наявних доказів. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України (2003 р.). В судовому засіданні встановлено, що з 2008 року, [PERSON], належало на праві приватної власності квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Частка нерухомого майна згідно Витягу про реєстрацію нерухомого майна в Виноградівському БТІ належало їй в цілому. У 2013 році за її згодою у вказану житлову квартиру був зареєстрований відповідач, [PERSON] З 2013 року по сьогоднішній час відповідач не проживає за адресою де знаходиться ця квартира та не являється її родичем. В 2014 році вона вирішила продати свою квартиру позивачці [PERSON], однак виникли певні труднощі із зняттям з реєстрації місця проживання відповідача, тому щопозивачці [PERSON], невідоме його місце перебування, на існуючі засоби зв'язку відповідач не відповідає, і тому позивачка змушена звернутися до суду для вирішення цього, питання, оскільки у неї відсутні відомості чи документи, які б підтверджували його добровільну згоду, на зняття з реєстрації місця проживання за адресою де знаходилась тоді у її власності квартира. 01.05.2014 року квартира була придбана позивачкою [PERSON] і є її власністю. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. За таких обставин, суд приходить до переконання, що відповідач є особою, яка втратила право користування житловим будинком, виходячи з наступного. Так, згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Із ст.162 ЖК України вбачається, що наймачі, члени його сім'ї зобов'язані вчасно сплачувати плату за комунальні послуги. Відповідач [PERSON]. жодних коштів позивачу не сплачує. Поскільки розмір плати за комунальні послуги залежить від кількості осіб, місце проживання яких зареєстроване в будинку, позивачка змушена буде переплачувати за комунальні послуги та послуги з вивезення побутових відходів. Відповідно до статті 71 ЖК України «...При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спор у - судом...». Відповідачі відсутній вже більше дтрьох років без жодних поважних причин, жодних заяв про продовження строку не подавав. Стаття 156 ЖК України передбачає, що «...Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням......» Ч. 1 ст 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім»ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином, права членів сім "і власників будинку при користуванні цим будинком залежать від прав власника будинку, тобто є похідними, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, - «Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею 72 Житлового кодексу УРСР (Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням), визначено, що - «Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку». Стаття 379 ЦК України (Поняття житла), передбачає - «Житлом фізичної особи є житловий будинок.квартира.інше приміщення, призначені та придатні для постійно проживання в них». Відповідно до ч.1 ст.317 та ч.1 ст.321 ЦК України, - «Власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном» і «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 55 Конституції України визначено, що - «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом...Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Виходячи з вищенаведеного, можна чітко зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] у відповідності до чинного законодавства повністю втратив право на користування належним позивачу житловим будинком, але в зв'язку з тим, що відповідач не бажає знятись з реєстрації в добровільному порядку, тому позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, - «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі». Згідно ч.9 ст.110 ЦПК України, - «Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування невідоме, пред'являються за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місце проживанням або перебуванням чи постійного його заняття (роботи)». Вказана правова позиція відображається і в судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в Ухвалі під 24.10 2012 року, в якій зазначається: «Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виселення ОСОБИ 4, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з дня укладення договору дарування квартири було припинено право власності 0С0БА_5 на вказану квартиру. Відповідач не є членом сім»ї позивача, тому ОСОБА 4 втрати в право користування цією квартирою та підлягає виселенню.» Такий висновок суду також зазначений в Ухвалі суду від 10 липня 2013 року та в Ухвалі від 23.10.2013 року. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.З урахуванням всього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що існують обставини, які є підставою для задоволення заявленого позивачем позову.

Outcome: approved