Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Представник позивачів адвокат Кушнеренко Т.В. звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , за набувальною давністю. В позові посилається на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/6 частки та [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] . Син позивачки [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , відповідно після його смерті залишилася спадщина у вигляді 1/6 частини вказаного житлового будинку. [PERSON] помер [INFO] та є рідним дядьком позивачки [PERSON] та відповідно рідним братом її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] звернулася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину після смерті сина, але останній було видано свідоцтва про право на спадщину, оскільки остання не довела факт вступу у спадщину. [PERSON] звернулася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину як єдина спадкоємиця після смерті [PERSON] . Проте їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, виявляється, позивачка не включається до кола спадкоємців по Цивільному Кодексу 1963 року, про що остання не знала аж до відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, остання фактично вступила в управління спадковим майном та не знала про те, що володіє ним без законних на те правових підстав, оскільки вважала себе повноправною спадкоємицею як рідна племінниця та не могла припустити, що володіє майном незаконно, у зв`язку з чим важає, що має всі законні підстави визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , за набувальною давністю, так як володіла майном безперервно, відкрито, добросовісно ним заволоділа. Позивачі в судове засідання не з`явилися, їх представник подала заяву про розгляд справи без їх участі, де зазначила, що позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити з підстав викладених в позові. В судове засідання відповідач не з`явився, надали через канцелярію суду заяви про проведення розгляду справи за відсутності їх представника, позовні вимоги визнають. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/6 частки та [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.05.1980 зареєстрованого Чаплинською ДНК за реєстровим №327 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.05.1972 зареєстрованого Чаплинською ДНК за реєстровим №556. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді 1/6 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] та є спадкоємицею першої черги після смерті сина. [PERSON] помер [INFO] та був власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] Позивачка [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією її паспорту [NUMBER] , де дата реєстрації за вказаною адресою зазначено 04.09.1996. Щодо позовних вимог [PERSON] слід зазначити наступне. Нотаріусом було відмовлено [PERSON] в оформленні спадкових прав за законом після смерті сина [PERSON] у зв`язку з тим, що вона не довела факт вступу у спадщину, про що видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.06.2021. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Разом з тим, слід відмітити, що син позивачки помер [INFO] , а тому, відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, крім того, згідно з п. 5 прикінцевих та перехідних положень цього ж Кодексу, правила книги шостої (Спадкове право) ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності. Також згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж Кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] помер до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, необхідно керуватися положеннями ЦК України (в редакції 1963 року). З наведеного вбачається, що на час відкриття спадщини був чинним ЦК України (в редакції 1963 року), нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Нормами статті 524 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Статтею статті 529 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого Разом з тим відповідно до статті 548 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Також, відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК України (в редакції 1963 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України (в редакції 2004 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1297 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004. Згідно копії паспорту [PERSON] [NUMBER] , остання з 18.08.2006 зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що свідчить про вступ нею у володіння та управління спадковим майном після смерті сина (фактичне прийняття спадщини). Таким чином, [PERSON] , який помер [INFO] , за життя набув право власності на 1/6 частки житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] . [PERSON] є спадкоємицею першої черги за нормами ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, спадщину після смерті сина прийняла Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що право позивача [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на 1/6 спадкового майна в порядку спадкування після смерті її сина, оскільки таке право не визнається в нотаріальному порядку, у зв`язку з відмовою нотаріуса. Щодо позовних вимог [PERSON] слід зазначити наступне. [PERSON] , померлий [INFO] , був власником 1/2 частки вказаного житлового будинку та після його смерті спадкоємців згідно норм ЦК України в редакції 1963 року не залишилося. Позивачка [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] , який є її рідним дядьком, проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 04.09.1996. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). З наведеного суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа майном свого дядька, більше 10 років відкрито, безперервно володіє ним, а тому набула право власності за набувальною давністю на 1/2 частки спірного житлового будинку. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved