Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить визнати нікчемним договір фінансового лізингу № 005160, укладений 04.04.2017 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»», стягнути з останнього на її користь 60 000 грн. платежу, сплаченого за даним договором та 300 грн. завданої шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.04.2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» укладено договір фінансового лізингу № 005160 на прибуття у лізинг автомобіля Skoda Octavia A7. До укладення вищевказаного договору позивачка сплатила 60 000 грн. платежу, за даним договором та 300 грн. сплачено платежу за комісійні послуги банку. Однак, після сплати авансу, вищевказаний автомобіль не був наданий позивачці так як такий автомобіль мав технічні несправності і страхова компанія відмовилася його страхувати. 07.04.2017 року [PERSON] звернулася із заявою до відповідача про повернення сплачених коштів, однак таких не отримала. Підставою визнання укладеного вище договору є недотримання вимог про нотаріальне посвідчення договору. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 11 вересня 2017 року на адресу суду поступили заперечення на позовну заяву від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», які мотивовані тим, що даний договір є договором непрямого лізингу та у відповідача на момент укладення такого відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки останній зобов`язується придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у майбутньому та після виконання Лізингоодержувачем умов договору необхідних для його придбання. Отже, без реєстраційного документ на транспортний засіб, такий договір не міг бути нотаріально посвідчений. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову. 11 вересня 2017 року на адресу суду поступив зустрічний позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до [PERSON] , про визнання дійсним укладений 04 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] договору фінансового лізингу №005160. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак її представник подав до суду заяву, в якій просить дану справу розглядати без їх участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити. Також, в заяві зазначив про повернення зустрічного позову із підстав не усунення недоліків. Відповідач «Лізингової компанії «Еталон»» явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, однак суд вважає, що така неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі під час судового засідання 01.12.2020 року, не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2020 року зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до [PERSON] , про визнання дійсним укладений 04 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] договору фінансового лізингу №005160 - повернуто особі, яка його подала. Відповідно до пункту 1.1 договору фінансового лізингу № 005160 від 04.04.2017 року, укладеного у м. Київ між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», лізингодавець зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізигоодержувач прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Договір фінансового лізингу № 005160 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п. 3.1. договору предметом лізингу є автомобіль марки Skoda Oktavia A7. Вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказані у додатку № 1 до даного договору, який є його невід`ємною частиною. (п. 3.2 договору). Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 300 000 грн.; авансовий платіж 60 000 грн.; комісія за проведення платежу 300 грн.. Встановлено, що 04.04.2017 року на виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» у розмірі 60 000 грн.. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (п`ятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію; Авансового платежу; Комісії за Передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. Відповідно до п. п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу у частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п. 2 ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як вбачається із підписаного позивачем договору, за ним (п. 1.1 договору) лізингодавець лише бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). У відповідача створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбаний автомобіль за визначеною ціною. В той час, як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50%, після чого відповідач на протязі 50 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Крім того, представником відповідача було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за автомобіль про що зазначено у призначенні платежу, однак фактично цей платіж виявився комісією за організацію, яка у договорі формулюється як одноразова плата - «комісія за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладанням договору» (п. 2.1 договору), про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати коштів за товар. Очевидним є також те, що після усвідомлення людиною, що уклала із відповідачем договір на невигідних для себе умовах, - послідує вимога про його розірвання. Однак, до договору включено умови (п. 12.12), що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акту приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Наведені обставини відповідно до п. 2 ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2, п. п. 1, 2 ч. 3ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає нічим іншим, як проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Окрім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов`язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Натомість, у специфікації, не вказано номер кузова та індивідуальний номер двигуна - індивідуальні технічнічні характеристики, та не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо), не говорячи вже що така характеристики очевидно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших подібних. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами будь-якого договору є його предмет. До істотних умов договору фінансового лізингу ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обов`язковою для усіх видів лізингу - як прямого так і непрямого. Згідно ч. 1ст. 628 ЦК України,зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем підписано договір, який названо договором фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються перш за все спеціальним законом, у зв`язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг»,а тому зміст правочину не може суперечити ЦК України, а також моральним засадам суспільства. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов`язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг. Індивідуальне визначення предмету лізингу у договорі фінансового лізингу, а також поняття індивідуально визначеної речі прямо встановлено законом та є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства для даного виду договору. Відтак, такі договірні умови є імперативними та не можуть визначатись, змінюватись, тлумачитись та розширюватись сторонами на свій розсуд. Пунктом 1.4. Договору визначено, що лізингодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу і несе пов`язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (далі - Продавець). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника). Згідно пункту 3.5. Договору лізингодавцеь та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобов`язаннями щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем. У Специфікації, яка є Додатком № 3 до Договору не зазначено продавця транспортного засобу. Також в самому Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежамиє платежі, пов`язані із користуванням предметом лізингу. Згідно ч. 1ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч. 2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Відтак, перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв`язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не пов`язані із користуванням предметом лізингу та у додаток не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним: Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у пункті 8 договору та містить, зокрема: Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») згідно додатку № 1 до договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору; в)комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов`язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингодавця. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу визначений в додатку № 1 до договору/ Другий лізинговий платіж (п. 8.2.3), який складається із: - відшкодування частини вартості предмета лізингу; - сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу; - сплата комісії за супроводження договору. При цьому, «Комісія за організацію» не передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак включена до договору безпідставно. Перш за все цей платіж не є лізинговим, так як не відповідає його поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу. У розділі 2 договору - «Визначення термінів» Комісія за організацію формулюється як «одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб`юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов`язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання)». Так, законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді «комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу» (п.п. в) п. 8.2.1 ст. 8 договору), а тому «комісію за організацію» не можна віднести до цього виду винагороди. «Супроводження договору протягом усього строку його дії» у складі комісії за організацію спростовується аналогічною складовою другого лізингового платежу. Таким чином, із договірних умов вбачається подвійне включення до обов`язків лізингоодержувача винагороди, що не передбачено законом та подвійної плати за «супроводження договору» тобто за одні й ті ж самі дії, не говорячи про те, що поняття «супроводження договору» є абстрактним, не передбаченим жодною нормою закону, перш за все, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а у договірних умовах не розшифровано його зміст та вартість. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про лізингові платежі. Водночас формулювання поняття лізингового платежу та їх склад також визначений законом та договір у цій частині вимогам закону - не відповідає. Як обґрунтовано вище, комісійна винагорода (комісія за організацію), зазначена у п. 8.2.1 «а» договору - не передбачена спеціальним законом і не є лізинговим платежем у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв`язку з чим не має під собою правових підстав. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв`язку з чим «комісія за організацію» не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору та ще й в такому невиправдано великому розмірі є необґрунтованою. Окрім наведеного, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Як вбачається із договірного формулювання складових лізингових платежів, їх поняття є нечіткими та двозначними. Так, формулюючи зміст лізингових платежів, відповідач застосовує поняття, що мають протилежні значення як у загальновизначеному значенні так і у значенні, визначеному законодавством - аванс визначає як відшкодування, винагороду - як витрати. Крім того, подвійне включення до договору винагороди - за укладання договору, що водночас не передбачено законодавством, та за передачу у лізинг майна - порушує принцип рівності сторін договору, так як збільшується передбачений законом обсяг обов`язків лізингоодержувача, зокрема, по сплаті лізингових платежів, в той час як обов`язки, які приймає на себе відповідач залишаються у обсязі, передбаченому законом. Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення рівності сторін договору є порушенням прав споживача. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо «організації та оформлення» такого договору не можуть вважатися послугою у розумінні ч. 1ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них у ціну договору та зобов`язувати споживача їх оплатити. За змістом п. 6 ч. 1ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими. Пунктом 4.4.2 договору передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору у сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов`язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов`язку. Штрафу за розірвання договорузаконом непередбачено. Однак, п. 12.12 договору не визначає, за невиконання якого договірного зобов`язання застосовується «штраф», рівно як сума цього зобов`язання та відсотки від нього, як-то передбачено законом. Сплачена позивачем «комісія за організацію» є виконаним договірним зобов`язанням з його боку. Водночас розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов`язання, у зв`язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. При цьому, розірвання договору з позивачем не містить для відповідача будь-яких негативних наслідків для здійснення ним господарської діяльності. Водночас договірна умова, передбачена п. 12.12 договору у частині часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Як вбачається із аналізу п. 12.12 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст. 549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою. Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3ЦК України). Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Статтею 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 про несправедливі умови у споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС. Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов`язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об`єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, у результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього. Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов`язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів»,ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ст. 10 ЦК Українита ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст. ст.5,21, ч. 8 ст.18, ч. 9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Відповідно до п.4 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", умови договору про надання фінансових послуг, що обмежують права клієнта порівняно з правами, встановленими законом, є нікчемними. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 005160 від 07.04.2017 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було, що в свою чергу порушує вимоги ч.4 ст. 203, ст.799 ЦК України. Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається із заперечень, наявних у матеріалах справи, відповідач знав про неможливість посвідчення оспорюваного договору нотаріусом, оскільки відсутній реєстраційний документ на транспортний засіб, та свідомо його не укладав, що в свою чергу дає підстави визнання такий договору нікчемним. Отже, доводи відповідача про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є хибними та такі спрямовані на уникнення застосування інституту двосторонньої реституції. Більше того, судом встановлено що умови оспорюваного договору явно обмежують права клієнта порівняно з правами, встановленими законом. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про те, що кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 60 000 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.2 ст 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Позивачем було сплачено 300 грн. комісії за банківські послуги, а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь. Беручи до уваги усе вищенаведене, суд дійшов переконливого висновку про підставність пред`явленого позову та необхідність його задоволення у повоному обсязі. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 640 грн., від сплати якого при зверненні до суду з даним позовом звільнено позивача.

Outcome: approved