Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Представник відповідача - КП «Водоканал» Ренійської міської Ради Одеської області позовні вимоги позивача не визнав, пояснивши, що вини підприємства у затримці розрахунку з [PERSON] при звільненні не має, оскільки по-перше, позивач в день звільнення не працював, по-друге, у зв'язку із складною фінансовою ситуацією у КП «Водоканал» виплатити належну звільненому відповідну суму одразу не було можливості, по-третє, незважаючи не неодноразові прохання з'явитися на підприємство для отримання часткового розрахунку, позивач не з'являвся, по-четверте, у позивача не було зарплатної банківської картки, на яку можна було б перерахувати належні йому суми, а від перерахування на кредитну картку «ПриватБанк» позивач відмовився, з тієї причини, що у відділенні «ПриватБанку» у нього є кредит і в разі нарахування грошей на кредитну картку, вони одразу будуть списані в рахунок погашення заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим у нього не буде грошей для життя. Представник відповідача також пояснив, що письмово він не повідомляв позивача про наявність грошових коштів для здійснення часткового розрахунку, за отриманням яких він може з'явитися до КП «Водоканал», оскільки з матір'ю позивача [PERSON] - [PERSON], працюючою на підприємстві на той час інспектором відділу кадрів, усно була досягнута домовленість про часткове здійснення розрахунку з її сином, в залежності від наявності коштів у касі підприємства. Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, пояснивши, що позивач - [PERSON] працював у КП «Водоканал» на посаді техніка, звідки був звільнений 22.04.2013 р. у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі наказу «Про припинення трудового договору» від 22.04.2013 р. № 17. За період роботи у КП «Водоканал» перед [PERSON] склалася заборгованість по виплаті заробітної плати, загальна сума якої на момент звільнення складала 7 012 грн. 97 коп. В день звільнення позивача зазначена сума заборгованості по заробітній платі відповідачем йому виплачена не була, виплата впослідуючому проводилася частинами: 30.04.2013 р. - 1 065 грн. 23 коп.; 08.05.2013 р. - 1 000 грн.; 22.05.2013 р. - 1 000 грн.; 28.05.2013 р. - 3 947,47 грн. Таким чином, зі слів представника позивача, виплата заборгованості по заробітній платі, з урахуванням того, що повний розрахунок фактично було здійснено 28.05.2013 р., була затримана на 22 дні, у зв'язку з чим відповідач повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку. З урахуванням того, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (лютий, березень 2013 р.) склала 78 грн. 55 коп., а з моменту звільнення (22.04.2013 р.) по день повного фактичного розрахунку (28.05.2013 р.) минуло 22 робочих дні, то розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на думку представника позивача, складає 1 728 грн. 10 коп. Звернув увагу суду представник позивача на арифметичні помилки в поданій позовній заяві, уточнивши кількість днів затримки розрахунку, не 36, а 22, також опечатку відносно дати по останньому платежу розрахунку 16.07.2013 року замість 28.05.2013 р. на суму 3947 грн.47 коп. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: - копія наказу КП «Водоканал» № 17 від 22.04.2013 р. «Про припинення трудового договору», згідно якого [PERSON] звільнено з посади техніка у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України); - копія трудової книжки на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], з якої вбачається, що позивач [PERSON] 22.04.2013 р. звільнений за скороченням штату працівників на підставі наказу № 17 від 22.04.2013 р.; - копія паспорту громадянина України на ім'я позивача [PERSON], серії [NUMBER], виданого Ренійським РВ ГУМВС України в Одеській області 23.03.2010 р.; - копія довідки КП «Водоканал» № 13-08/01 від 13.08.2013 р. про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття), виданої на ім'я [PERSON], згідно якої загальна сума нарахованої заробітної плати за лютий та березень 2013 р. складає 3 142 грн. 24 коп.; - копія довідки КП «Водоканал» № 16-08/05 від 16.08.2013 р., згідно якої повний розрахунок із позивачем [PERSON] було здійснено 28.05.2013 р.; - копія табелю за квітень 2013 р., в якому зазначено, що [PERSON] 22.04.2013 р. у день звільнення відпрацював 7 годин у КП «Водоканал»; - копія лицьової сторони банківської картки «АктаБанк» на ім'я позивача із зазначенням терміну її дії - до лютого 2015 року. Допитаний за клопотанням представника відповідача свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що у позивача була зарплатна банківська картки «АктаБанк». По поясненням свідка підприємство знаходилось у тяжкому фінансовому стані, тому неможливо було зразу виплатити позивачеві суму заборгованості по заробітній платі при звільненні його з роботи, крім того, [PERSON] неодноразово викликали по телефону в бухгалтерію підприємства для того, щоб він частково получав заборговані йому гроші, але він не з;являвся. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що [PERSON] 22.04.2013 р. в день звільнення працював на підприємстві. Також свідок пояснила, що не зверталася до директора підприємства Банаховського Д.П. з проханням не перераховувати грошові кошти належні її сину на банківську картку «ПриватБанк» у зв'язку з тим, що там був у сина не виплачений кредит, оскільки кредит вони погасили, крім того, за поясненнями свідка, не було і домовленості з нею про виплату заборгованості заробітної плати при розрахунку синові частками. Один раз свідок зверталась до директора підприємства з проханням виплатити якусь суму, оскільки у сина був день народження і сума в 1000 грн. їй була виплачена. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути із відповідача - КП «Водоканал» середній заробіток за час затримки розрахунку, зазначивши, що він працював у відповідача до 22.04.2013 року, потім був звільнений за скороченням штатів на підставі наказу № 17 від 22.04.2013 року. Протягом періоду роботи позивачу заробітна плата відповідачем виплачувалася нерегулярно, у зв'язку з чим на момент звільнення склалася заборгованість з її виплати. Після звільнення [PERSON] відповідач виплачував суми заробітної плати частками протягом квітня-травня 2013 року, які повністю погасили заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Останню виплату позивачу було проведено 28.05.2013 року в сумі 3 947 грн. 47 коп., у зв'язку з чим позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України, а саме з 22.04.2013 року по 28.05.2013 р., який за його підрахунками склав 1 728 грн. 10 коп. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, показання свідків, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє належне підтвердження в ході розгляду справи у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. На підставі ст. 15 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього ж Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Затримка виплати заробітної плати навіть на значні терміни не може перешкоджати праву працівника стягнути заборгованість по заробітній платі незалежно від часу. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] працював техніком у КП «Водоканал» по 22.04.2013 року, про що свідчить запис у його трудовій книжці та табелі обліку робочого часу. Після звільнення позивачу була повернута трудова книжка, однак, розрахунок по заробітній платі своєчасно проведений не був. Всупереч вимогам ст. 115 КЗпП України [PERSON] заробітна плата за період роботи у відповідача виплачувалася не в повному обсязі, строки її сплати не дотримувалися, у зв'язку із чим у нього склалася заборгованість у відповідних розмірах. Таким чином, несплата відповідачем розрахунку позивачу на день звільнення з місця роботи порушувала його трудові права, закріплені в Конституції України, право на отримання заробітної плати, означена несплата порушувала також встановлені норми та гарантії державного регулювання оплати праці. Як виходить з пояснень сторін та доказів, доданих до матеріалів справи, на момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі складала 7 012 грн. 97 коп., яка не була сплачена позивачу одразу при звільненні працівника. Вже після звільнення 30.04.2013 року, 08.05.2013 року, 22.05.2013 року та 28.05.2013 року КП «Водоканал» виплачувало суми позивачу на погашення заборгованості з заробітної плати (довідка відповідача про порядок розрахунків по заробітній платі від 16.08.2013 року № 16-08/05). Отже, остання виплата відповідного платежу була здійснена 28.05.2013 року. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП обов'язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Заходи, встановлені цією статтею, визначаються, як матеріальна відповідальність. Підставою відповідальності власника ( підприємства) відповідно до означеної статті є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення строків розрахунку при звільненні ( ст.116 КЗпП) та вина власника ( підприємства). При тому вина власника ( підприємства) не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника ( підприємства) провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). На підставі пунктів 1, 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, у випадках стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Із довідки № 13-08/01 від 13.08.2013 р., виданої відповідачем, вбачається що за лютий-березень 2013 року заробітна плата позивача склала 3 142, 24 гривень. За цей період позивачем фактично відпрацьовано 40 днів. Відтак, середньоденна заробітна плата склала 78,55 гривні (3 142, 24гривень:40 днів=78,55 гривень). Враховуючи, що з 22.04.2013 р. (дата звільнення позивача з роботи) по 28.05.2013 р. (дата повного фактичного розрахунку) встановлено 22 робочих дні (Лист Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13), за час затримки розрахунку виплаті підлягає - 1 728,10 гривень (22 дні х 78,55 гривень). Виходячи із засад законності та обґрунтованості судового рішення, розумності та справедливості судового розгляду, з метою недопущення порушення трудових прав та інтересів громадянина, суд стягує з відповідача на користь позивача 1 728 грн. 10 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вищевказаний період часу. Приходячи до такого висновку, суд не бере до уваги доводи представника відповідача стосовно складної фінансової ситуації у КП «Водоканал», у зв'язку з якою виплатити належну позивачу відповідну суму одразу не було можливості, оскільки, як передбачено Постановою ПВСУ від 24.12.1999р. № 13 сама по собі відсутність коштів, тяжке матеріальне становище у роботодавця не виключає його відповідальності. Також не бере суд до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що розрахунок із позивачем не був проведений у день його звільнення з тієї причини, що він в цей день не працював, оскільки вони спростовуються показаннями свідка [PERSON] у судовому засіданні, яка пояснила, що працювала на той час у КП «Водоканал» інспектором відділу кадрів та пам'ятає, що її син - [PERSON] 22.04.2013 р. працював у цей робочий день. Зазначений факт також підтверджується копією табелю за квітень 2013 р., який затверджений директором КП «Водоканал». Не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача щодо неприбуття позивача до КП «Водоканал» для отримання часткового розрахунку, оскільки у судовому засіданні представник позивача Банаховський Д.П. пояснив, що письмово позивачу не повідомлялося про наявність грошових коштів для здійснення часткового розрахунку, за отриманням яких він може з'явитися до КП «Водоканал». Крім того, така явка не являється обов'язковою і ніде не зазначена в діючому законодавстві. Також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і доводи представника відповідача стосовно того, що у позивача не було зарплатної банківської картки, на яку можна було б перерахувати належні йому суми, оскільки представником позивача у судовому засіданні була надана копія банківської картки «АктаБанк» на ім'я позивача із зазначенням терміну її дії - до лютого 2015 року. Наявність у позивача зарплатної банківської картки «АктаБанк» підтвердила у судовому засіданні і свідок [PERSON] Заперечувала свідок [PERSON] і про наявність домовленості між нею та бухгалтерією або директором підприємства про часткове здійснення розрахунку синові заборгованості по заробітній платі у залежності від того, чи будуть кошти у касі підприємства. Таким чином, за аналогією ст. 614 Цивільного Кодексу України обов'язок доведення відсутності вини лежить на власникові (підприємстві). Представником відповідача об'єктивно суду першої інстанції при розгляді цієї справи не надано доказів, які б звільняли підприємство від відповідальності по виплаті сум середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, й питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовій збір у розмірі 229 грн. 40 коп. в дохід держави.

Outcome: approved