Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивачка в вересні 2019 року звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила і просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 1225885700:06:001:0052, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона отримала в дар від померлої [PERSON] 21.08.2014 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Остання померла, так і не вирішивши у встановленому законом порядку долю земельної ділянки під ними та прилеглої території. Позивачка вважає, що саме з 21.08.2014 року у неї виникло право власності на вищевказану земельну ділянку на підставі ст. 120 ч. 1 ЗК України. Позивач, маючи намір здійснити відчуження цього майна, отримала від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії. Ухвалою судді від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі (загальне позовне провадження). Ухвалою судді від 28 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач, її представник, повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, в заявах підтримали уточнені позовні вимоги просили суд проводити розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання свого представника не направив, на адресу суду подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Проти задоволення позову не заперечує. Третя особа, повідомлена у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання свого представника не направила, на адресу суду подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. Проти задоволення позову не заперечує. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи без фіксації судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши надані суду докази в сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Станом на 21.08.2014 року, 29.10.2019 року [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 1225885700:06:001:0052 ( с . [ADDRESS] ). Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2014 року (а.с 11), Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.06.2014 року (а.с. 15). На підставі Договору дарування від 21.08.2014 року (а.с. 10) позивачка (на той час прізвище - [PERSON] (а.с. 16 - шлюб укладено в 2018 році)) прийняла в дар від [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,25 га, за адресою: [ADDRESS] . З 21.08.2019 року власник майна не змінювався. Щодо вище переліченого нерухомого майна відсутні дані щодо накладення арештів, заборон, передачу в оренду, іпотеку. Вищевказані обставини також підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на неруцхоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 29.10.2019 року (а.с. 59-65). Згідно Актового запису про смерть № 03 від 12.01.2015 року, [PERSON] померла [INFO] в с. Новомайське Криворізького району Дніпропетровської області (а.с. 95, 96). На час смерті померла була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та була зареєстрована одна (а.с. 122, 130). С. Трудолюбівка Широківського району Дніпропетровської області входить до Гречаноподівської об`єднаної територіальної громади Широківського району Дніпропетровської області (а.с. 99). Як випливає з відповіді завідуючої Широківської державної нотаріальної контори від 13.11.2019 року, спадкова справа після померлої [PERSON] не відкривалася (а.с. 97). Згідно даних інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, станом на 29.11.2019 року спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти, спадкові договори щодо спадкодавця [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 1277 ч. ч. 1, 2, 3 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Судом встановлено відсутність у [PERSON] спадкоємців за заповітом і за законом. Положеннями статті 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Частиною першою статті 116 ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно дост. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року (справа № 6-2цс15), від 12.10.2016 року (справа № 6-2225цс16), постанові Верховного Суду від 04.02.2019 року (справа № 463/1696/15-ц). Постановою нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур М. від 29.08.2019 року позивачу відмовлено у посвідченні Договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (право власності зареєстровано за [PERSON] , правовстановлюючі документи на ім`я позивачки відсутні) (а.с. 9). Отже, право власності позивача на земельну ділянку оспорюється. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Як встановлено п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить з 01.01.2019 року 1921 грн. Мінімальна ставка судового збору станом на 01.01.2019 року 768,40 грн. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно експертної оцінки вартість спірної земельної ділянки станом на 29.08.2019 року складає 49 700,43 грн. (а.с. 17-30) З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40грн., однак розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки остання просиля судові витрати їй не відшкодовувати (а.с. 112). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На основі вищевикладеного,

Outcome: approved