Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 9 від 07.12.2007 року в розмірі 35887,45 грн. (станом на 13.11.2015 року). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 9, згідно вимог якого відповідач отримала кредит у розмірі 23000,00 грн. на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20% на рік строком по 07.12.2012 року. Крім того, позов обґрунтований тим, що в той же день між позивачем та [PERSON] був укладений Договір поруки, за умовами якого [PERSON] поручився за виконання [PERSON] своїх зобов'язань за вказаним вище Кредитним договором. Однак в подальшому відповідачі вимоги укладених договорів належним чином не виконали. Направлені в позасудовому порядку вимоги про погашення боргу відповідачі не виконують. У зв'язку з цим станом на 13.11.2015 року виникла заборгованість відповідачів за кредитним договором у розмірі 35887,45 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], адвокат Лобаченко О.В., проти позову заперечував, пославшись на сплив позовної давності за вимогами позивача. Відповідач [PERSON] викликався неодноразово в судове засідання, однак він не з'явився, заперечень проти позову не подав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 9. Пунктом 1.1 цього Договору було передбачено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з до 07.12.2013 року, у розмірі 23000,00 грн., на споживчі цілі. Позивач свої зобов'язання з надання кредиту виконав повністю, що сторонами не оспорюється. Крім того, в день укладення Кредитного договору позивач уклав з [PERSON] Договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання [PERSON] своїх зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі щодо сплати відсотків за користування позикою, пені, штрафів та інших платежів. Крім того, виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено заставою транспортного засобу ГАЗ-ЧАЗ 32213, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі Договору застави рухомого майна № 9/2 від 07.12.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] В подальшому відповідач [PERSON], почала виконувати умови Кредитного договору неналежним чином. 06.12.2011 року [PERSON] добровільно передала позивачу зазначений заставний автомобіль, що підтверджується відповідним актом. Цей автомобіль був реалізований 13.11.2013 року за ціною 13500,00 грн., а кошти від цього продажу були отримані позивачем та розподілені в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором відповідно до встановленої ним черговості, що підтверджується випискою з кредитного рахунку [PERSON] Після цього відповідач [PERSON] продовжувала не виконувати свої зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 13.11.2015 року виникла заборгованість у розмірі 35887,45 грн., яка складається з 7505,71 грн. заборгованості за основною сумою кредиту, 16718,87 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 9715,85 грн. пені за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань, 1897,02 грн. штрафів. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, факт невиконання відповідачем [PERSON] кредитних зобов'язань за Договором підтверджується матеріалами справи. Доводи представника відповідача в обґрунтування заперечення проти позову суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність в даному випадку була перервана 13.11.2015 року у зв'язку з реалізацією заставного автомобіля в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, проти чого відповідач [PERSON] не заперечувала. При вирішенні питання про обґрунтованість вимог до [PERSON] як поручителя суд виходить з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові по справі № 6-53цс14. Так, ВСУ зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). За матеріалами справи, позивач звернувся до відповідачів з вимогою про погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, 13.12.2015 року, в межах п'ятирічного строку позовної давності, встановленого п. 6.8 Кредитного договору та п. 11 Договору поруки. До суду позивач звернувся 11.01.2016 року, тобто в межах шестимісячного строку. Таким чином, суд приходить до висновку, що, з урахуванням наведеної вище правової позиції ВСУ, порука [PERSON] не припинилась, а тому він має солідарно з основним боржником відповідати за невиконання зобов'язань за Кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 554, 559, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: approved