Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, в якій просив суд визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], а також визнати за відповідачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що він з відповідачем 14 грудня 2012 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 470. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. За час проживання у шлюбу ними було придбано таке майно: квартира [ADDRESS]. В добровільному порядку відповідач не згодна розділити зазначене майно. Таким чином, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення просить врахувати інтереси дитини. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 14 грудня 2012 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 470. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу квартири від 24.12.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М, р. № 2-2613, покупцем вищевказаного житлового будинку зазначена відповідач [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п. 23). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу (п. 24). Враховуючи, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то така квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки вимоги щодо реального поділу спільного майна подружжя позивач не заявляв, заявивши вимоги тільки про визначення ідеальних часток, то враховуючи положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог, та виходячи з рівності часток (ч. 1 ст. 70 СК України), визначає ідеальні частки сторін по справі у цьому майні по ? частини за кожним із подружжя. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved