Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Прокурор Черкаського району звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 06.11.2007р. №372 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків», затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 23 громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд загальною площею 2,3га за рахунок земель запасу в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту та передано земельні ділянки у власність 23 громадянам, в т.ч. [PERSON] та [PERSON]. На підставі розпорядження голови Черкаської РДА №372 від 06.11.2007р. [PERSON] та [PERSON] отримали державні акти серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на земельну ділянку, площею 0,10 га та серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га. Проведеною перевіркою органами прокуратури Черкаської області на початку 2014 року встановлено, що передача земельних ділянок загальною площею 2,3га 23-м громадянам, в тому числі і [PERSON] та [PERSON] проведена незаконно. Позивач вказує, що земельні ділянки передані [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що не є лісогосподарською потребою. Водночас, вказані земельні ділянки на момент здійснення передачі відносились до категорії земель лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство» на підставі матеріалів лісовпорядкування. Тобто, Черкаська РДА порушила вимоги п.3 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України. Оспорюваним розпорядженням РДА фактично змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, однак у місцевої державної адміністрації відсутні повноваження щодо вилучення земель лісогосподарського призначення державної форми власності, що розташовані за межами населеного пункту для нелісогосподарських потреб. А тому, виконання вимог ст.20 ЗК України щодо зміни цільового призначення земель саме органами виконавчої влади, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, в даному випадку є неможливим. Також, був порушений порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, зокрема вимоги ст.57 ЛК України. Оспорюване розпорядження РДА прийнято з порушенням ч.1 ст.58 Лісового Кодексу України, оскільки при зміні цільового призначення земельної лісової ділянки з метою її використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, не було вирішено питання про збереження або вирубування дерев і чагарників на земельній ділянці, що відводиться громадянам. Позивач вказує, що згідно п.«а» ч.1 ст.21 Земельного Кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Оспорюване розпорядження порушує право ДП «Черкасилісгосп» на користування землею, оскільки з прийняттям цього розпорядження земельна ділянка площею 2,3га фактично вибула з користування державного підприємства. Згідно ч.2 ст.393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Тому, ДП «Черкасилісгосп» має право вимагати повернення незаконно вилученого майна, що в свою чергу, обмежено добросовісністю набувача. Вказує, що згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Прокурор у судовому засіданні зазначав, що на даний час земельні ділянки відповідачами [PERSON] та [PERSON] відчужені добросовісним набувачам [PERSON] та [PERSON], згідно договорів купівлі-продажу є землями лісового фонду, оскільки у ДП «Черкаське лісове господарство» були вилучені незаконно то позивач має право відповідної вимоги витребувати дані земельні ділянки в порядку визначену ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки дані земельні ділянки були набуті на підставі відплатного договору купівлі-продажу, а тому саме з цих підстав просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Як наслідок задоволення позовних вимог щодо витребування земельної ділянки просив визнати недійсними державні акти на дані земельні ділянки отримані [PERSON] та [PERSON] та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки. В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги позову в повному обсязі, просив позов задовольнити з мотивів викладених у позові. Представник третьої особи реєстраційної служби Черкаського РУЮ у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, тому за таких обставин суд розглядає справу за його відсутності. Відповідачі Черкаська РДА, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, неповідомивши про причину неявки, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання по справі, що підтверджується письмовими доказами. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували посилаючись на обставини наведені у письмових запереченнях на позов та просили відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ведмідь П.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, посилаючись на обставини наведені у письмових запереченнях на позов та зазначав, що вини відповідачів у прийнятті оскаржуваного розпорядження не має, а тому вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту так як відповідальність мають нести посадові особи Черкаської РДА, а щодо витребування спірної земельної ділянки то вважав, що відсутні підстави витребовувати земельну ділянку відповідно до ст. 388 ЦК України так як набувач не знав, що в майбутньому можуть існувати перешкоди для вчинення договору купівлі-продажу, а тому з цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 06.11.2007р. №372 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків», затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 23 громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд загальною площею 2,3га за рахунок земель запасу в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту та передано земельні ділянки у власність 23 громадянам, в т.ч. і [PERSON] та [PERSON]. На підставі розпорядження голови Черкаської РДА №372 від 06.11.2007р. [PERSON] та [PERSON] отримали державні акти серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на земельну ділянку, площею 0,10 га та серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га. Згідно договору купівлі-продажу від 28 лютого 2008 року [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку [PERSON], який зареєстрував своє право власності та отримав державний акт на дану земельну ділянку серії [NUMBER] від 03.03.2008 року. Згідно договору купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку [PERSON], який зареєстрував своє право власності та отримав державний акт на дану земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.02.2008 року. Проведеною перевіркою органами прокуратури Черкаської області на початку 2014 року встановлено, що передача земельних ділянок загальною площею 2,3га 23-м громадянам, в тому числі і [PERSON] та [PERSON] проведена незаконно. При вирішенні даного спору суд вважає необхідним керуватись наступним. Щодо права прокурора на звернення до суду в інтересах держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту. Відповідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Видання головою Черкаської РДА незаконного розпорядження про безоплатну передачу громадянам із земель державної власності спірних земельних ділянок та подальше їх перебування у [PERSON] та [PERSON] грубо порушує права «ДП Черкасилісгосп» як постійного користувача. Крім того, незаконне вибуття земельних ділянок з державної власності безпосереднім чином зачіпає економічні, соціальні права держави, оскільки порушує законний порядок надання землі у власність громадянам, підриває авторитет органів державної влади серед населення. Вказане у відповідності до вимог ст. 121 Конституції України та ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» покладає на органи прокуратури обов'язок представництва інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом пред'явлення та підтримання в суді позову. Згідно ч.1 ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Згідно ч.2 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, що передбачено частинами 7, 8, 9 ст.118 ЗК України. Судом встановлено, що спірні земельні ділянки передані [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, що не є лісогосподарською потребою. Водночас, вказана земельна ділянка на момент здійснення передачі відносилась до категорії земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство». Тобто, Черкаська РДА порушила вимоги п.3 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України, які на той момент були чинними. Оспорюваним розпорядженням РДА фактично змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, однак у місцевої державної адміністрації відсутні повноваження щодо вилучення земель лісогосподарського призначення державної форми власності, що розташовані за межами населеного пункту для нелісогосподарських потреб. А тому, виконання вимог ст.20 ЗК України щодо зміни цільового призначення земель саме органами виконавчої влади, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, в даному випадку є неможливим. Також, був порушений порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, зокрема вимоги ст.57 ЛК України, оскільки проект відведення земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] не містить погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, а висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області від 03.10.2007р. взагалі не містить посилань про зміну цільового призначення земельної ділянки. Оспорюване розпорядження РДА прийнято з порушенням ч.1 ст.58 Лісового Кодексу України, оскільки при зміні цільового призначення земельної лісової ділянки з метою її використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, не було вирішено питання про збереження або вирубування дерев і чагарників на земельній ділянці, що відводиться громадянам. Згідно п.«а» ч.1 ст.21 Земельного Кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Судом встановлено, що ДП «Черкаське лісове господарство» не погоджувало питання вилучення спірної земельної ділянки і не надавало відповідний висновок. Лист ДП «Черкаське лісове господарство» від 21.05.2007 року №470-0 про припинення права постійного користування земельною ділянкою, суд оцінює критично, оскільки вказаний лист не є добровільною відмовою в розумінні ЗК України і державне підприємство не мало таких повноважень так як є користувачем земельної ділянки, а не її власником. Тому, спірні земельні ділянки неправомірно вибули у власність громадян з користування Лісгоспу. Оспорюване розпорядження порушує право ДП «Черкасилісгосп» на користування землею, оскільки з прийняттям цього розпорядження земельна ділянка площею 2,3га фактично вибула з користування державного підприємства. Згідно ч.2 ст.393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Тому суд вважає, що розпорядження Черкаської РДА №372 від 06.11.2007р. в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, - є таким, що прийнято з порушенням діючого законодавства, порушує інтереси держави, тому його необхідно визнати протиправним і скасувати. Дана позовна вимога є доведеною, обґрунтованою і підлягає до задоволення. Враховуючи, що державні акти серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на земельну ділянку, площею 0,10 га та серії [NUMBER] від 06 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га. були видані на підставі вказаного розпорядження голови Черкаської РДА, яке прийнято з грубим порушенням чинного законодавства, тому суд прийшов до висновку про незаконність набуття права власності на спірні земельні ділянки відповідачами [PERSON] та [PERSON], а вказані державні акти необхідно визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію даних земельних ділянок. Суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про витребування від [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га за кадастровим номером [NUMBER], що розташована в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту та про витребування від [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га за кадастровим номером [NUMBER], що розташована в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту на користь ДП «Черкасилісгосп» як земельні лісові ділянки. І як наслідок підлягають визнанню недійсними та скасуванню державні акти серії [NUMBER] від 03 березня 2008 року на земельну ділянку, площею 0,10 га, виданий [PERSON], серії [NUMBER] від 19 лютого 2008 року на земельну ділянку, площею 0,10 га, виданий [PERSON], оскільки видані щодо ділянок, які передані попереднім власникам на підставі незаконного розпорядження та вилучені у попереднього користувача всупереч вимогам Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. (правова позиція щодо обґрунтованості позовів про витребування земельних ділянок в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України за наслідками недійсного розпорядження наведена, зокрема, в ухвалі Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі 6-67цс14). Статті 3 та 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» пов'язують момент виникнення права власності на нерухоме майно та його фактичну наявність із здійсненням державної реєстрації та знаходженням відповідних відомостей в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до за\-писів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.201 1 р. №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодавством встановлено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. З огляду на викладене, позовні вимоги прокурора підлягають до задоволення у повному обсязі. Судові витрати у справі, а саме судовий збір, підлягають стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач під час подання відповідного позову був звільнений від їх сплати на підставі п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved