Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою до відповідача [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 серпня 2004 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено актовий запис за №961. Від шлюбу мають неповнолітню доньку: [PERSON], [INFO]. З травня 2017 року вона з донькою проживає окремо від відповідача, з цього ж часу вони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків. Відповідач періодично відвідує доньку. На думку позиваки, наявні усі умови для встановлення режиму окремого проживання в судовому порядку, з метою уникнення в подальшому майнових спорів. Під час проведення підготовчого засідання, відповідач проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував, однак, зазначив, що подальше існування та збереження їхньої сім?ї неможливе, а тому, для нього є незрозумілим позов [PERSON] саме про встановлення режиму окремого проживання. На його думку, доцільнішим був би позов про розірвання шлюбу. У зв'язку з визнанням відповідачем позовних вимог [PERSON], судом, було ухвалено про розгляд справи по суті в підготовчому засіданні. Суд, заслухав пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2004 року. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Під час розгляду справи, судом встановлено, що з між сторонами склались неприязні стосунки, які негативно впливають, як на позивачку, так і на відповідача. Сторони не ведуть спільного господарства, з травня 2017 року проживають окремо, за домовленістю сторін після розірвання шлюбу донька сторін проживає з позивачкою; допомогу на утримання доньки відповідач надає протягом останнього часу за домовленістю між сторонами у розмірі 2 000, 00 щомісячно. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, становлені законом. Подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя (ст. 119 СК України). Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов?язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов?язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119, 120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як вбачається зі змісту ст. 119 СК України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час розгляд у справи знайшли своє підтвердження обставини неможливість та небажання дружини і чоловіка проживати спільно; сторони проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 320, 00 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов'язання УДКСУ в Шевченківському районі повернути останній - 320, 00 грн. згідно квитанції про сплату №0994-5368-3610-9732 від 21 вересня 2017 року (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: approved