Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 26.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № CVF0AW40060080, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 62033,20 грн. З метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в заставу автомобіль марки DAEWOO Lanos, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Вказував на те, що у серпні 2011 року державним виконавцем Кельменецького відділу державної виконавчої служби Чернівецького районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2А-2516 накладено арешт на вищевказаний автомобіль, належний на праві власності відповідачу. В подальшому 16.01.2012 року державним виконавцем Недельською Л.Б. Кельменецького ВДВС Чернівецького РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-472/2011 накладено арешт на вищевказаний автомобіль, належний на праві власності [PERSON] Вважає, що вказані вище обтяження рухомого майна у вигляді арешту, накладеного державними виконавцями Кельменецького ВДВС Чернівецького РУЮ порушують права позивача на задоволення своїх вимог за рахунок спірного транспортного засобу, оскільки 15.04.2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" та надано право самостійного продажу заставного автомобіля марки DAEWOO LANOS, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив звільнити з-під арешту накладеного постановами державних виконавців Кельменецького ВДВС Чернівецького РУЮ від 22.08.2011 року та від 16.01.2012 року транспортний засіб DAEWOO Lanos, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номерний знак [NUMBER], стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явилась, направила до суду заяву в якій, позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Кельменецького ВДВС Чернівецького РУЮ в судове засідання не з'явився, направив до суду письмові пояснення, в яких вказав на те, що проти задоволення позову не заперечує, а також надав хронологію виконавчих дій вчинених державним виконавцем по виконавчих провадженнях в межах яких накладено арешт на спірний транспортний засіб. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації. Причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 26.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № CVF0AW40060080, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 62033,20 грн. (а/с 7). З метою забезпечення виконання вище вказаного зобов'язання банк та позичальник уклали між собою договір застави рухомого майна, згідно умов якого відповідач передав в заставу позивачу автомобіль марки DAEWOO Lanos, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а/с 9). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, застава вище зазначеного спірного нерухомого майна була зареєстрована в Державному реєстрі. Крім того, 22.08.2011 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2а-2516/10/2470, виданого Чернівецьким окружним адміністративним судом, державним виконавцем ВДВС Кельменецького РУЮ винесеного постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якою накладено арешт та заборону відчуження на спірний транспортний засіб (а/с 43). Також, постановою старшого державного виконавця ВДВС Кельменецького РУЮ від 16.01.2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження при примусовому виконанні виконавчого листа №2-472/11 виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська накладено арешт та спірний транспортний засіб (а/с 14). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з акту опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Так, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Таким чином, враховуючи те, що спірний автомобіль перебував у заставі позивача, виносячи постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, державний виконавець зобов'язаний був повідомити про це заставодержателя та роз'яснити йому право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту, проте в матеріалах справи відсутні відповідні докази такого повідомлення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з копії заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.04.2011 року, відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, та позовні вимоги банку були задоволені в повному обсязі, передано в заклад банку спірний транспортний засіб та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на вказаний вище предмет застави (а/с 11-13). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Частиною ч. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1,2 ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Таким чином, позивачем раніше зареєстроване обтяження на спірний автомобіль, отже ПАТ КБ «ПриватБанк» має вищий пріоритет на заставлене майно. Крім того, відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаться на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до ч.1, 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5.3 розділу Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12. 1999 року № 74 / 5 зазначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Так, матеріали справи не містять доказів, що рішення Чернівецького окружного адміністративного суду, на підставі якого видано виконавчий лист №2а-2516/10/2470 від 05.05.2011 року про стягнення з відповідача на користь ТУ Головавтотрансінспекції у Чернівецькій області заборгованості із штрафних санкцій за порушення законодавства про автотранспорт та на підставі якого відкрито виконавче провадження було ухвалене та набрало законної сили раніше ніж у позивача виникло право застави на спірний автомобіль. Окрім того, як вбачається з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 04.09.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 125 786,51 грн. (а/с 16). При цьому заборгованість відповідача перед банком значно перевищує вартість предмета застави. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, відповідно до вимог ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» заставодержатель має право звернутися до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Крім того, згідно із нормами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи вищевказане, судом встановлено, що накладені постановами державних виконавців Кельменецького ВДВС Черніевцького РУЮ від 22.08.2011 року та від 16.01.2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження арешт та спірний транспортний засіб порушує право позивача задовольнити свої вимоги шляхом реалізації предмету застави, а тому порушене право підлягає захисту та обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам ст. 16 ЦПК України, а тому позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Окрім того, відповідно до ч.1, 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5.3 розділу Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12. 1999 року № 74 / 5 зазначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Так, в матеріалах справи відсутні докази які б вказували на наявність підстав передбачених ч.1, 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5.3 розділу Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12. 1999 року № 74 / 5, які б свідчили про право Територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті забезпечити свої вимоги за рахунок транспортного засобу, що перебуває в заставі позивача. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved