Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання їх малолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначила, позивач [PERSON] , з 27 листопада 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04.11.2016 року. Від зазначеного шлюбу сторони мають спільних малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати із матір`ю. Проте відповідач неодноразово погрожував позивачу, що забере дітей. При цьому [PERSON] , нехтує своїми батьківськими обов`язками: не цікавиться життям дітей, не бере участі у їх вихованні, необґрунтовано відмовляється надати згоду на їх реєстрацію за фактичним місцем проживання. Діти батька майже не знають. Позивач жодним чином не перешкоджала відповідачеві у спілкуванні з дітьми і не має наміру створювати такі перешкоди. Але, враховуючи позицію батька дітей, вважає, що місце їх проживання має бути визначене у порядку, встановленому законом. На думку позивача, найкращим інтересам дітей буде відповідати визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з матір`ю. Ухвалою суду від 30.05.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.06.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивача адвокат Рибалко О.С., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 18.02.2018 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти заочного вирішення справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Судом ухвалено на місці розгляд вищезазначеної справи проводити заочно, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що коли позивач купила квартиру, то вона ходила до неї допомогти прибрати в квартирі. Коли стало питання щодо прописки дітей, то позивач зателефонувала відповідачу та попросила його надати дозвіл на реєстрацію дітей. Відповідач відповів у грубій формі та зазначив, що він дозволу не дасть, а коли діти підростуть то він хоче їх зареєструвати у себе. Також зазначила, що діти проживають зараз із матір`ю та знаходяться на її утримані. Батько участі у вихованні дітей не бере. Свідок [PERSON] суду пояснила, що після того як позивачу купили квартиру вона приходила допомогти прибрати в квартирі. Перед цим позивач хотіла прописати себе та дітей у квартирі, у зв`язку з чим, звернулась до відповідного органу. Однак їй в цьому було відмовлено, оскільки для реєстрації дітей необхідна згода батька або нотаріальна довіреність від нього. Позивач зателефонувала відповідачу та попросила його прийти до органу реєстрації надати згоду або надати довіреність на реєстрацію дітей. Відповідач відмовився надавати згоду та зазначив, що коли діти підростуть то він їх зареєструє за своїм місцем мешкання. Батько з дітьми не спілкується лише сплачує аліменти. Вислухавши думку сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1, 2 ст.157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Судом встановлено, що сторони з 27 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 05.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №193, [PERSON] народився [INFO] . Батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 13.12.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №362, [PERSON] народилась [INFO] . Батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 листопада 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З акту обстеження умов проживання від 27.02.2019 року вбачається, що позивач разом із дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] .Для дітей створені належні умови для їх повного та гармонічного розвитку та проживання. Мати виконує свої обов`язки у повному обсязі. Відповідно до довідки Торецької міської філії ДУ «Донецький обласний лабораторний центр міністерства охорони здоров`я України» №213/01 від 18.02.2019 року позивач [PERSON] займає посаду фельдшер-лаборант санітарно-гігієнічної лабораторії у Торецькій міській філії ДУ «Донецький обласний лабораторний центр міністерства охорони здоров`я України» з 14.04.2010 року (наказ №46-к від 14.04.2010 року) по теперішній час. Згідно Громадської характеристики від 15.05.2019 року [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, не має поганих звичок, громадський порядок не порушує. Багато часу приділяє дітям, піклується про них. Відповідно до висновку Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області №4 від 14.05.2019 року, при розгляді комісією питання визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням захисту прав дитини, комісія прийшла до висновку про доцільність визнання місця проживання разом з матір`ю [PERSON] . Статтею 160\~СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України). Відповідно до ч.2 ст.161\~СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю в повному обсязі, оскільки це відповідає інтересам дітей, позивач має можливість створити дітям належні умови для виховання та розвитку. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі ухвали Дзержинського міського суду Донецької області від 30 травня 2019 року, та враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, то суд доходить до висновку, що з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved