Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у березні 2016 року звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON], [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. Посилався на те, що 28 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №Е/V72050. Відповідно до умов договору, погодженого сторонами, Банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 180 000 доларів США. Цього ж дня, між Банком та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №Е/V72052, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 90\~000 доларів США. Також 28 листопада 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №Е/V72051, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 180 000 доларів США. У забезпечення виконання зобовязань за вказаними кредитними договорами 28 листопада 2007 року між Банком та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки №Е/V072050-1, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві власності (в рівних частинах по 1/2 кожному), нерухоме майно будівлю (склад готової продукції) загальною площею 829,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С. Разом з тим, 23.06.2009р., 29.11.2011 р. та 14.12.2011р. державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими в рамках виконавчих проваджень накладено арешт на все нерухоме майно відповідачів, в тому числі і на предмет іпотеки - склад готової продукції. Оскільки станом на дату подання даної позовної заяви до суду заборгованість [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перед Банком не погашена, просив суд звільнити з-під арешту нерухоме майно - будівлю (склад готової продукції) загальною площею 829,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С. Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати за подання позовної заяви до суду. Справа слухалась у відсутність сторін, які в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися судом про місце та час розгляду справи. Представник позивача [PERSON] надала заяву, в якій судове засідання просила провести у її відсутність. Позов підтримала у повному обсязі. У разі відсутності відповідачів, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомили. Також у судове засідання не зявився представник Відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Вирішення спору залишив на погляд суду. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги Закону, а також те, що представник позивача не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідачів, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Е/V72050. Відповідно до умов договору, погодженого сторонами, Банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 180 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 листопада 2017 року (а.с.5-7). Цього ж дня, між Банком та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №Е/V72052, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 90\~000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 листопада 2017 року (а.с.11-13). Також 28 листопада 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №Е/V72051, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 180 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 листопада 2017 року (а.с.8-10). В забезпечення виконання зобовязань за вказаними кредитними договорами, 28 листопада 2007 року Банк та [PERSON], [PERSON] уклали договір іпотеки №Е/V072050-1 (а.с.14-17). Як вбачається із п.7 вказаного Договору, предметом іпотеки є нерухоме майно будівля (склад готової продукції) загальною площею 829,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С. Вказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 листопада 2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстрованим №9382, належить на праві власності в рівних частинах по 1/2 [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ст.575 ЦК України іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 березня 2011 року позов задоволено частково та звернуто стягнення в тому числі і на нерухоме майно будівлю (склад готової продукції), що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С (а.с.22-26). Разом з тим, позивач не має можливості реалізувати своє право на предмет іпотеки, остільки на нього накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження (а.с.18-21). Так, 23 червня 2009 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції винесено постанову АА №056675 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на будівлю (склад готової продукції), що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С. Також в рамках виконавчого провадження №30032318 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції 29 листопада 2011 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно. Крім того, 14 грудня 2011 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції винесено постанову ВП №30031785 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на склад готової продукції. Як вбачається із довідки-розрахунку, заборгованість [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за кредитними договорами не погашена та станом на 09 березня 2016 року становить 1\~826 110 (а.с.27). Згідно п.п. 5.13.2. Інструкції «Про проведення виконавчих дій» на майно, щодо якого встановлено іпотеку чи накладено заборону на відчуження, не може бути звернено стягнення для задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями згідно із Законом України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати". Відповідно до вимог ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 28 листопада 2007 року о 16:17 год. зареєстровано обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та оголошено заборону щодо відчуження нерухомого майна будівлі (склад готової продукції), що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул.Миколаївська, 36С (а.с.18-21). Таким чином, в даному випадку у позивача право на предмет іпотеки виникло 28 листопада 2007 року, а постанови про арешт майна відповідачів та оголошення заборони щодо його відчуження винесено 23.06.2009р., 29.11.2011р. та 14.12.2011р., тобто пізніше, ніж було укладено договір іпотеки. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» має право задовольнити забезпечені ним вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Враховуючи наведені вище обставини, Відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції не має жодних правових підстав для конфіскації предмета іпотеки (склад готової продукції). Таким чином, аналізуючи наведені вище норми законодавства та судової практики, а також письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо звільнення майна з-під арешту. Крім того, як розяснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У звязку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у звязку із зверненням до суду з даним позовом. Частиною 3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За таких обставин, враховуючи те, що Банком не було в повному обсязі сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, суд вважає, що з відповідачів на користь держави підлягає стягненню різниця сплачених позивачем судових витрат пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.

Outcome: approved