Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач у лютому 2015 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 06.03.2014 р. між ним, агентством нерухомості ТОВ «Еверест» та відповідачем [PERSON] укладено попередній договір щодо реалізації двохкімнатної квартири [ADDRESS], яка належить останньому за обумовлену ціну, що становить 500 000 грн. Відповідно до умов вказаного Договору, позивач гарантував купівлю вказаної вище квартири та сплати відповідачу предоплату в розмірі 20 000 грн. Позивач зазначив, що частину коштів, яку він планував передати відповідачу в якості оплати вартості квартири, позивач зберігав на картковому рахунку ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», а решту коштів позивач планував отримати в кредит. Позивач зазначає, що сторони попереднього Договору узгодили дату оформлення основного Договору купівлі-продажу квартири на 11.04.2014 р. Проте, позивач звернувшись до Банку про видачу йому грошових коштів з його особистого карткового рахунку в розмірі 250 000 грн. отримав відмову з посиланням на ліміт здійснення грошових операцій в розмірі 1 000 грн. на добу. Позивач зазначає, що з відповідачем було досягнуто домовленості, що основний Договір купівлі-продажу буде укладено після врегулювання усіх питань з Банком, при цьому, також, було домовлено, що сума предоплати в розмірі 20 000 грн. до укладання цього Договору залишиться у відповідача. Таким чином, позивач вважає, що відповідач залишаючи у себе суму предоплати не відмовлявся від своїх намірів продати квартиру саме позивачу. В подальшому позивач звернувся письмово до відповідача з вимогою підтвердження його намірів продати квартиру позивачу чи іншій особі, на що отримав відповідь, що дійсно відповідач має намір продати об'єкт нерухомості іншій особі, при цьому, зазначив, що суму предоплати в розмірі 20 000 грн. поверне позивачу на протязі тижня. Проте, відповідач в подальшому взагалі відмовився повертати вказану вище суму, посилаючись на те, що вказані кошти є завдатком, а тому відповідач залишає їх собі, як компенсацію за неукладену з позивачем угоди з вини останнього. Позивач зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2014 р. під час розгляду справи за його позовом до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу та виплату матеріальної допомоги, суд встановив, що спірні кошти не є авансом чи задатком, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 20 000 грн., інфляційні витрати - 4 195,16 грн., відсотки за користування коштами - 453,70 грн. та судовий збір. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином (а.с. 26, 31), тому суд на підставі ст. 224-226 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутності останнього за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.03.2014 року між агентством нерухомості ТОВ "Еверест", позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] підписано попередній договір, об'єктом якого є двокімнатна квартира [ADDRESS]. відповдіно до умов цього Договору, відповідач зобов'язався продати, а позивач зобов'язався купити об'єкт в термін до 30.03.2014 р., вартість якого становить 500 000 грн. (а.с. 8-10). Відповідно до п. 3.2. Договору, позивач гарантує купівлю об'єкта, і в момент підписання договору передає відповідачу за об'єкт купівлі передоплату в розмірі 20 000 грн. Відповідно до п. 3.3 Договору, в разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань по договору, він зобов'язується в 3-денний термін повернути покупцю передоплату, передану відповідно до п. 3.2 договору, в подвійному розмірі, а покупець зобов'язується оплатити послуги агентства в розмірі 50 % від суми передоплати, відповідно до п. 3.2. В разі невиконання позивачем своїх зобов'язань по договору, він втрачає право вимагати суму передоплати, переданого відповідно до п. 3.2 договору, а продавець зобов'язується оплатити послуги агентства в розмірі 50 % від суми передоплати, відповідно до п. 3.2. Встановлено, що 11.04.2014 р. позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО з заявою про те, що при оформлення договору купівлі-продажу квартири, ВАБ Банк відмовився виплачувати позивачу кошти у розмірі 250 000,00 грн. з карткового рахунку у зв'язку із чим зупинено продаж квартири (а.с. 15). Встановлено, що 14.04.2014 р. позивач [PERSON] звернувся з заявою до начальника ПАТ ВАБ Банк про видачу особистих коштів в розмірі 250 000,00 грн. для купівлі квартири в [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2014 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу та виплату матеріальної допомоги пр. .№ 2/759/4477/14 у позові відмовлено з підстав, що укладений між сторонами правочин нікчемний, він не створює юридичних наслідків, а тому передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком (а.с. 18-19). Зазначене вище судове рішення сторонами не оскаржувалось, а тому набуло чинності. Відповідно до вказаного вище судового рішення, відповідач [PERSON] зазначив, що оскільки основний договір не було укладено саме з вини позивача, сума завдатку не підлягає поверненню. Таким чином, відповідачем [PERSON] було визнано сам факт отримання від позивача [PERSON] грошових кошті в розмірі 20 000 грн. Також, відповідно до вищезазначеного рішення, 06.06.2014 р. ПАТ ВАБ Банк надіслало позивачу листа про можливість знімати кошти, які знаходиться на поточному (картковому) рахунку позивача в касах відділень, банкоматах або розраховуватись в торгово-сервісних мережах згідно норм постанови НБУ №328 від 01.06.2014 р. Відповідно до п. 8 ч. 1 Постанови Національного Банку України №328 від 30.05.2014 р. «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій», банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів в національній валюті з поточних (у тому числі карткових) та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 150 000 гривень на добу на одного клієнта. Таким чином, суд приходить до висновку, що не укладання між сторонами основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відбулось не з вини позивача [PERSON], а через виключні обставини, які не залежали від дій останнього. Встановлено та підтверджено позивачем, що не дивлячись не неодноразові звернення до відповідача останній відмовляється повертати отримані від [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000 грн. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Таким чином, оскільки отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000 грн. визнанні судом (рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2014 р.) такими, що не є завдатком чи авансом відповідно до укладеного між сторонами Попереднього договору, при цьому, основний договір не був укладений між останніми не з вини позивача [PERSON], отримані відповідачем зазначені вище кошти мають бути примусово стягнуті на користь позивача. Згідно ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або Законом Оскільки заперечень на позов, у разі їх наявності, в тому числі, щодо розрахунку суми позову, від відповідача до суду не надійшло, суд приймає наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат та відсотків та може покласти його в основу рішення. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України довів ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. ст. 536, 625, 1212, 1214 ЦК України та

Outcome: approved