Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що з 13.08.2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними не склалися, тому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.01.2017 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з позивачем. Спочатку відповідач був згодний із цим, однак в подальшому він змінив свою думку, у зв'язку із чим між сторонами розпочалися сварки. Позивачка переконана, що дитина повинна проживати з нею, оскільки вона любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров'я дитини, його розвитком, виховує та піклується про нього, з нею є психологічний контакт, прив'язаність один до одного, а тому [PERSON] просить визначити місце проживання сина з нею. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради у заяві про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала щодо задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, та оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них та інші обставини, що мають істотне значення. За п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи з вищенаведеного, та з урахуваням зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку про доцільність визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з матір'ю, позивачем по даній справі [PERSON]. Доказів, які б спростовували вищевикладене, судом не здобуто.

Outcome: approved