Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обгрунтувала наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 8 квітня 2005 р., Витягу з державного реєстру правочинів від 08.04.2005 р. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 травня 2005 р. їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . В будинку крім неї зареєстровані [PERSON] , 1960 р.н. -чоловік та [PERSON] , 1986 р.н. -син. Відповідач [PERSON] зареєстрований у її будинку, але там не проживає з початку 2016 р., тобто понад чотири роки, особистих речей в будинку не має, не бере участі в утриманні житла, не несе будь-яких витрат на оплату житлово-комунальних послуг, однак, в добровільному порядку не знімається із реєстрації належного їй будинку. Більше того, він має власний житловий будинок, належний йому на праві приватної власності, де постійно проживає: по [ADDRESS] . Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 29 січня 2021 р. відкрито провадження у справі. В судове засідання позивачка не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в заяві до суду просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, роз`яснивши процесуальні наслідки визнання позову, ураховуючи, що відповідач позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. Відповідно до правого висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, а також у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 23 січня 2018 року у справі № 461/3031/14-ц, вбачається, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18 Верховний Суд наголосив, що «суди встановили, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.» Аналогічний висновок Верховного Суду міститься і в постанові від 22 травня 2019 року по справі №759/11863/16-ц, від 3 квітня 2019 року по справі № 753/11812/17. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Outcome: approved