Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилається на те, що 20.07.2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі реєстрації актів громадянського стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, актовий запис №132. Від шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначає, що спільне подружнє життя з відповідачем протягом останніх чотирьох років поступово погіршувалося, через різні погляди на шлюбне життя та релігійні переконання відповідача. В 2016 році вони вже мали намір розірвати шлюб, однак прийшли до переконання, що сім'ю ще можливо зберегти. На сьогоднішній день позивачка не має будь-яких почуттів до відповідача, їх шлюб носить формальний характер, а тому вона просить його розірвати. Позивачка в підготовче судове засідання подала заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, зазначивши що підтримує позовні вимоги. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився. Подав заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, не заперечив щодо розірвання шлюбу з позивачкою. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Згідно ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони по справі зареєстрували шлюб 20.07.2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, актовий запис №132. Судом встановлено, що починаючи з 2016 року сімейні відносини між сторонами погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до того, що шлюб сторін став носити формальний характер. Відповідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи, що сторони припинили шлюбні відносини, а також те, що позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу, суд не знаходить підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя та приходить до висновку, що їх подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, являється порушенням їх права на повагу до сімейного життя, що розцінюється судом як таке, що має істотне значення, а тому приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про розірвання шлюбу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв'язку з викладеним, поверненню позивачці з державного бюджету підлягають 352,40 гривень судового збору, а також стягненню з відповідача на користь позивачки 352,40 гривень судового збору. Згідно положень ч.3 ст.7 Закону "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112-114 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved