Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], Бериславського районного сектору управління ДМС у Херсонській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у якому посилається на те, що на праві приватної спільної сумісної власності їй належить квартира [ADDRESS]. Відповідач у квартирі не проживає з січня 2007 року, за призначенням квартиру не використовує. У добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою квартира [ADDRESS], зобов'язати Бериславський районний сектор управління ДМС у Херсонській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON]. Позивач у судовому засіданн конкретизувала свої позовні вимоги, а саме з підстав зазначених у позовній заяві просила позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS], зобов'язати Бериславський районний сектор управління ДМС у Херсонській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON]. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, просив справу розглядати у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача Бериславського районного сектору управління ДМС у Херсонській області у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника відповідача, за наявними у матеріалах справи доказами. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, яке й означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] на праві приватизації власності (а.с. 7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 9). [PERSON] після укладення шлюбу 11 березня 2000 року змінила своє прізвище на [PERSON], про що свідчить копія паспорту (а.с. 8). Громадянин має бути зареєстрований за місцем свого фактичного проживання, тобто вказане житло перестало для відповідача бути місцем проживання. Згідно домової книги в квартирі зареєстрований з 18.08.2006 року [PERSON] (а.с. 6), який в квартирі не проживає, не оплачують комунальні послуги та не бере участі у її утриманні, використовує квартиру для реєстрації, що позбавляє позивача можливість розпоряджатися своєю власністю. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що відповідач по справі є колишнім членом сім»ї власника, позивачки по справі. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІУ) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Відповідач направив до суду заяву у якій зазначає позов, оскільки у квартирі не проживає з 2007 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. За вищезазначених обставин, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивачки, а саме про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача, у інший частині позов не підлягає задоволенню. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає підлягають стягненню на користь позивачки понесені та документально підтверджені судові витрати, які полягають у сплаті судового збору. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, ЦК України

Outcome: approved