Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Представник позивача 26.07.2017року за первісним позовом звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що позивач є власником 3/4 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015 року. Вказує, що відповідачці по справі - [PERSON] , на праві власності належить ј частка вищевказаної нежитлової будівлі відповідно до Договору дарування частики будівлі, посвідченого 05.10.2015 року приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А., за реєстровим №523. В цілому нежитлова будівля складається з 3-х трьох приміщень загальною площею 46,2 кв.м. Стверджує, що дана нежитлова будівля потребує відповідного утримання згідно зі ст.ст. 322,360 ЦК України, тому позивач, як власник 3/4 частки нежитлової будівлі, утримує її в належному стані, проводить ремонтні роботи, добудови. Відповідачка не виконує обов`язку щодо утримання своєї ј частки в цій нежитловій будівлі: не вживає жодних заходів по догляду за нею, не несе витрат по її утриманню та не проводить ремонтних робіт. Більше того, відповідачка не виконує вимог ст. 358 ЦК України щодо взаємної згоди співвласників по користуванню, утриманню та володінню спільним майном. На цьому підґрунті між позивачем та відповідачкою виникають конфлікти, які негативно відображаються на здоров`ї позивача та його психологічному стані. З огляду на наведене, виходячи з розміру часток, які належать кожному із співвласників нежитлової будівлі, а також вартості спірної нежитлової будівлі, просить суд поділити нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в натурі наступним чином: 1) виділити [PERSON] нежитлове приміщення під літ.1 загальною площею 31,6 кв.м.; 2) виділити [PERSON] нежитлові приміщення під літ.2 загальною площею 8,3 кв.м. та під літ.3 загальною площею 6,3 кв.м. 3) існуючий дверний проріз між нежитловими приміщеннями під літ.1 та літ 2 замурувати; 4) [PERSON] облаштувати окремий вхід у нежитлову будівлю із існуючого віконного прорізу в приміщенні під літ.2 або під літ.3. Ухвалою судді від 17.10.2017року (а.с.23) відкрито провадження у даній справі. 15.11.2017року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини будівлі (а.с.28-30), в якій просять визнати недійсним Договір дарування від 05.10.2015року, зареєстрований в реєстрі за №521. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог покликаються на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2015 року [PERSON] (мати позивача [PERSON] ) та вони позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках (по ј ) набули право власності на нежитлову будівлю, що розташована по [ADDRESS] . За їх взаємною згодою, вони вирішили подарувати дану будівлю позивачу [PERSON] , так як вона повідомила про свій намір одружитися з відповідачем [PERSON] . На такий крок пішли ще й з таких міркувань, щоб в майбутньому це майно не вважалось спільною сумісною власністю подружжя, а лише позивача [PERSON] Зазначають, що відповідач [PERSON] сам особисто зголосився допомогти їм оформити необхідні документи, сприяв у їх підготовці. Він займався і вибором нотаріуса. Довіряючи відповідачу вони вручили йому усі оригінали документів і навіть паспорти. При укладенні договору нотаріус його не зачитувала, всі документи забрав собі відповідач, а їм (позивачам), лише показав де ставити свої підписи. Копії договору дарування їм не вручили. Лише влітку 2017 року відповідач звернувся до позивача [PERSON] з претензією щодо добровільного розподілу нежитлової будівлі. З ним відносини вона розірвала, виходити за нього заміж передумала. Вимогу позивача [PERSON] віддати документи на будівлю відповідач ігнорував. Тоді [PERSON] звернулася до третьої особи - приватного нотаріуса та отримала дублікат договору дарування від 05.10.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 523, з якого довідалась, що являється власницею не цілої, а лише ј частини будівлі. Саме тоді вони (позивачі) довідались, що подарували ѕ нежитлової будівлі відповідачу, і що при укладанні договору дарування частини будівлі, посвідченого 05.10.2015 року приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. за реєстровим №521, їх обманув саме відповідач, оскільки вони були переконані, що дарують будівлю в цілому [PERSON] .. Покликається на те, що згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона замовчує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. Крім того, додатковою підставою визнання договору дарування недійсним вважають те, що нотаріусу були подані неправдиві дані щодо нежитлової будівлі, а саме те, що на момент укладення договору і на сьогоднішній день дане нерухоме майно ще незавершене будівництвом. Однак в договорі дарування нежитлова будівля, описана як завершене будівництво. А згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва. З огляду на наведене, просять суд у задоволенні первісного позову [PERSON] про поділ майна в натурі відмовити та визнати недійсним вищевказаний Договір дарування від 05.10.2015року, зареєстрований в реєстрі за №521. 05.03.2018року представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] , [PERSON] , подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.67-69), в якому заперечує проти зустрічного позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Зокрема, стверджує, що з моменту укладення Договору дарування частини будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. за реєстровим №523 від 05.10.2015 року позивачам стало відомо про порушення їхніх прав, у зв`язку з чим, починається дія, передбаченого ч.2 ст.258 ЦК України річного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 05.10.2016 року, проте позивачі вернулись до суду 15.11.2017 року, тобто з пропуском такого строку. Одночасно, подала до суду заяву про застосування строку позовної давності з цих підстав (а.с.70,71). Крім того, вважає, що хибним є твердження позивачів, що [PERSON] є власником лише будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва, оскільки позивачі отримали у спадок не будматеріали, а зареєстровану нежитлову будівлю. Ухвалою суду від 05.03.2018року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження із первісним позовом. Ухвалою суду від 26.11.2018року (а.с.119) за клопотанням представника позивача за первісним позовом призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 20.05.2019року провадження у справі поновлено. В судове засідання на 27.08.2019року позивач за первісним позовом [PERSON] , та його представник адвокат Голубінка Л.В., не з`явилися, проте представник позивача подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Під час попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримували в повному обсязі та заперечували проти зустрічного позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач за первісним позовом [PERSON] (позивач за зустрічним позовом), а також позивачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та їх представник-адвокат Ленько М.Ю. в судовому засіданні проти первісного позову заперечили та підтримали зустрічні позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності. Представники третіх осіб - ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН» та ТОВ «ІНЕО ПЛЮС» в судове засідання не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки, а також не надіслали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення справи. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення в повному обсязі, з таких підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до\~вимог ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області за реєстр.№521 (а.с.5), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивачі за зустрічним позовом (дарувальники) подарували [PERSON] - позивачу за первісним позовом (обдаровуваному) 3/4 частки (по ј кожен) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана нежитлова будівля на час укладення вищевказаного договору належала дарувальникам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Мостиською державною нотаріальною конторою 23.01.2015року, за реєстровим №65, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На підставі вищевказаного Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, 05.10.2015року за позивачем [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі ѕ частки. Крім того, цього ж дня 05.10.2015року згідно Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області за реєстр.№523 (а.с.7), [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] - відповідачу за первісним позовом (обдаровуваній) іншу ј частку вищевказаної нежитлової будівлі. Дана ј частка нежитлової будівлі на час укладення вищевказаного договору належала дарувальнику [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Мостиською державною нотаріальною конторою 23.01.2015року, за реєстровим №65, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На підставі вищевказаного Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, 05.10.2015року за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі ј частки. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Так, відповідно до положень ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.358 ЦК України Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу),\~співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має право\~на одержання\~від інших\~співвласників грошової\~або іншої\~матеріальної компенсації\~вартості його\~частки. Компенсація\~співвласникові може\~бути надана\~лише за\~його згодою. Право\~на частку\~у праві\~спільної часткової\~власності у\~співвласника,\~який отримав\~таку компенсацію,\~припиняється з\~дня її\~отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Так, у своїх позовних вимогах позивач за первісним позовом [PERSON] , просить суд поділити в натурі нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у спільній частковій власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] наступним чином: 1) виділити [PERSON] нежитлове приміщення під літ.1 загальною площею 31,6 кв.м.; 2) виділити [PERSON] нежитлові приміщення під літ.2 загальною площею 8,3 кв.м. та під літ.3 загальною площею 6,3 кв.м.; 3) Існуючий дверний проріз між нежитловими приміщеннями під літ.1 та під літ.2 замурувати; 4) [PERSON] облаштувати окремий вхід у нежитлову будівлю із існуючого віконного прорізу в приміщенні під.літ.2 або під літ.3. Ухвалою суду від 26.11.2018 року у справі, за клопотанням представника позивача, було призначено судову будівельно-технічну експертизу для визначення можливості запропонованого позивачем варіанту поділу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Витрати по проведенню експертизи покладено на позивача [PERSON] . Однак, 21.03.2019року до суду надійшов лист експерта Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз та права Вих.№0312/1 від 12.03.2019року, разом із матеріалами цивільної справи, згідно якого вищевказана ухвала суду від 26.11.2018року залишена без виконання, у зв`язку із не оплатою позивачем витрат на проведення даної експертизи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Однак, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивач за первісним позовом не виконав свій процесуальний обов`язок пов`язаний з тягарем доказування по справі тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не надав суду належних та допустимих доказів можливості запропонованого позивачем варіанту поділу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому варто відзначити, що в ході розгляду даної справи, суд роз`яснював сторонам їх права та обов`язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій з цього приводу, однак своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. Таким чином, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме для визначення можливості запропонованого позивачем варіанту поділу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , потрібні спеціальні знання, без яких встановити відповідні обставини неможливо, враховуючи, що клопотання про призначення експертизи було заявлене представником позивача, однак останнім не проведено оплату за проведення призначеної експертизи, а відтак суду не надано відповідні висновки експертів із цих питань, виходячи із засад змагальності та диспозитивності суд вважає за необхідне в задоволенні первісного позову про поділ майна в натурі відмовити. Щодо зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини будівлі, то такий на думку суду підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3\~ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Згідно з ч. 1\~ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до\~ст.230 ЦК України\~є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені в ч.1\~ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб`єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. Пунктом 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., \~визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Правочини, які вчиняються під впливом обману належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочини, вчинені під впливом обману щодо обставин, що мають істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3\~ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом обману. В судовому засіданні встановлено, що Договір дарування частини будівлі від 05.10.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. за реєстровим №521, був вчинений під впливом обману з боку [PERSON] у вигляді повідомлення дарувальникам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] недостовірних відомостей про особу обдаровуваного, а саме [PERSON] , а не [PERSON] як вважали дарувальники. Вказані обставини підтверджуються наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, вбачаються із матеріалів справи, відповідачем за зустрічним позовом та його представником не спростовані, жодних заперечень з приводу цих обставин у відзиві на позовну заяву не викладено як і не зазначено про те, що відповідач не погоджується із даними обставинами, а тому суд вважає такі встановленими. З огляду на наведене, оскільки при укладенні спірного Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, то такий правочин, відповідно до ст.230 ЦК України, слід визнати недійсним. Заперечення представника позивача за первісним позовом адвоката Голубінки Л.В., проти зустрічного позову обґрунтовані пропуском строку позовної давності, суд не бере до уваги, оскільки до позовних вимог про визнання недійсним договору дарування застосовується загальна позовна давність, встановлена ст.257 ЦК України, тривалістю у три роки. А відтак, оскільки спірний Договір дарування був укладений 05.10.2015року, а із зустрічним позовом позивачі звернулися до суду 15.11.2017року, то такі звернулися до суду в межах строку позовної давності. Що ж\~стосується передбаченої\~п.5\~ч.2\~ст.258\~ЦК України\~спеціальної позовної\~давності в\~один рік,\~на яку\~покликається представник\~відповідача за\~зустрічним позовом,\~то така\~застосовується,\~зокрема,\~до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728\~ЦК України), а не про визнання його недійсним. Крім того, твердження представника відповідача за зустрічним позовом про те, що перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення спірного договору, тобто з 05.10.2015року, суд вважає недоведеними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про отримання позивачами за зустрічним позовом копії спірного договору дарування саме 05.10.2015року. Як зазначено в п.15 даного Договору: «Договір складений в двох примірниках, один з яких залишається в справах приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Келюх М.А., а інший видано Обдаровуваному (тобто [PERSON] )». Однак, відомостей про отримання цього ж дня - 05.10.2015року дарувальниками ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ), примірника спірного договору дарування, чи його копії, матеріали справи не містять. Крім того, суд зазначає, що у заяві про застосування строку позовної давності (а.с.70,71), а також у відзиві на позовну заяву (а.с.67-69) представник відповідача за зустрічним позовом просить застосувати позовну давність щодо Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. за реєстровим №523. В той час як зустрічні позовні вимоги стосуються Договору дарування частини будівлі від 05.10.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. за реєстровим №521, однак про застосування позовної давності щодо цього договору (№521) стороною відповідача за зустрічним позовом не заявлено. Інших заперечень щодо наведених позивачами за зустрічним позовом обставин та правових підстав зустрічного позову, відзив на зустрічну позовну заяву не містить. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом не підлягають до задоволення, а вимоги зустрічного позову слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved