Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця мешкання дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і наполягали на розірванні шлюбу, визначенні місця мешкання дітей, стверджуючи, що сім`я розпалась остоточно, поновити сімейні відносини не можливо. Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд вислухав сторони, вивчив надані документи і встановив наступне: сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2010 року - актовий запис про шлюб №849, вчинений 24 вересня 2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Сім`я між сторонами розпалась, причиною є різні погляди на подружнє життя, матеріальне забезпечення сім`ї, відсутність взаємопорозуміння. Постійні сварки з різних питань привели до втрати почуттів любові та поваги. Сторони проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Шлюб має формальний характер. В судовому засіданні сторони не висловили наміру відновити сімейні стосунки і наполягали на розірванні шлюбу. Питання щодо розподілу спільного майна подружжя буде вирішуватись окремо. Діти за обоюдною згодою подружжя мешкають з матір`ю. Відповідно до положень ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що сім`я між сторонами розпалась остаточно, поновити сімейні відносини між ними неможливо, тому як відсутня вільна згода і чоловіка і жінки на шлюб. Щодо вимог позивачевої сторони про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. Частиною 1 ст.160 Сімейного кодексу України визначено - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Суд встановив , що сторони проживають окремо, що малолітні діти проживають з матір`ю, проти чого батько не заперечує. Судом також встановлено, що відповідач не приймає участі в утриманні дітей, не зустрічається з ними, не піклується про їх здоров`я та розвиток. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено « якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення». У даному випадку сторони дійшли згоди щодо місця проживання дітей з матір`ю. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю

Outcome: approved