Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом і просить надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньому сину - [PERSON], [INFO] до Росії, де проживає її сестра з родиною, на 1 рік без згоди відповідача. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем, останній чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не надає дозвіл на відпочинок сина в зарубіжних країнах. Відповідач без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за кордон для відпочинку, для оздоровлення. В судове засідання сторони не з"явились. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач надав заяву про розгляд справи в його відсутності, не заперечує проти позову. Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтвом про народження(а.с. 9). Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 02.12.2016 року(а.с. 8). Після розірвання шлюбу, син проживає з позивачкою, даний факт сторони не оспорюють. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються. Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 р., дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку. Такого ж змісту обов'язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України(далі СК України). мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Із системного аналізу вбачається, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, оскільки не є дозволом на виїзд малолітньої особи за кордон на постійне місце проживання. Враховуючи викладене, те, що позивачка, як мати, намагається всіма доступними для неї шляхами якнайкраще забезпечити інтереси дитини, відповідач не заперечує проти заявлених вимог, чинним законодавством не передбачено надання батьками згоди на тимчасовий виїзд за кордон, а саме до Російської Федерації, оскільки дану державу зазначила позивачка в позовній заяві, дитини за певних умов, суд знаходить позовні вимоги підставними. Судові витрати позивачки по сплаті судового збору суд відшкодовує на її користь з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved