Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-центр» (далі - ТОВ «Техноніколь-центр») про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнення по день фактичного розрахунку, моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом № 156з від 22.07.2013 року Відповідач звільнив [PERSON] з роботи за п.1. ст. 40 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2013 року вищезазначений наказ про звільнення було скасовано та поновлено Позивача на роботі з 22.07.2013 року. Крім того, рішенням суду з Відповідача стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 липня 2013 року по 15.11.2013 року в розмірі 41 290 грн. 84 коп. 17 січня 2014 року Позивача звільнено з роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України . В наказі про звільнення № 27к від 17.01.2014 року зазначено про виплату Позивачу при звільненні вихідної допомоги у розмірі посадового окладу та компенсацію невикористаної відпустки. Як зазначила Позивач, ТОВ «Техноніколь-центр» не виплатило їй в повному обсязі середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2013 року по 15.11.2013 року, який був стягнутий рішенням суду, вихідну допомогу при звільненні у розмірі посадового окладу, компенсацію за невикористану відпустку. При звільненні нарахована заборгованість підприємства перед Позивачем складала: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 3 650,26 грн.; вихідна допомога у розмірі 9 763,24 коп.; заробітна плата з 23.07.2013 року по 15.11.2013 року згідно рішення суду у розмірі 41 290,84 грн.; лікарняні за рахунок ФСС у розмірі 13 686,34 грн.; лікарняні за рахунок підприємства у розмірі 4 921,84 грн.; заробітна плата за 16.01.2014 року у розмірі 488,16 коп.; з нарахувань утримано Єдиний соціальний внесок у розмірі 1 876,21 грн.; податок на доходи фізичних осіб 10 771,30 грн.; разом до виплати 61 153 грн. 39 коп. Згідно банківської виписки боржником перераховано на картковий рахунок [PERSON]: 20.12.2013 року лікарняні виплати у розмірі 2 033,19 грн.; 17.01.2014 року виплата по рішенню Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2013 року; 24.02.2014 року лікарняні виплати у розмірі 11 038,54 грн.; разом - 39 746,78 грн. У зв'язку зі вищезазначеним розрахунком заборгованість Відповідача становить 21 406,61 коп. Згідно листа ТОВ «Техноніколь-центр», Відповідач в односторонньому порядку утримав на свою користь грошову суму вихідної допомоги у розмірі 8 298,75 грн., яка була виплачена Позивачу при її звільненні 22.07.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України . Також товариство утримало на свою користь грошову суму в розмірі 13 107,86 грн. у вигляді компенсованої ним Святошинському районному центру зайнятості допомоги по безробіттю, яка була виплачена Позивачу Центром внаслідок звільнення 22.07.2013 року. Виплату вищезазначеної вихідної допомоги при її звільненні Відповідач здійснив добровільно, без рахункової помилки, без недобросовісних дій з боку [PERSON]. Оскільки при звільненні 17.01.2014 року Відповідач не виплатив [PERSON] в повному обсязі вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та частину заробітної плати в розмірі 21 406, 61 грн., то враховуючи законодавчі норми про індексацію заробітної плати, то інфляційні витрати по заборгованості за період з 20.01.2014 року по 14.04.2014 року становлять 128,43 грн. У зв'язку із не виплатою [PERSON] належних їй грошових коштів в день звільнення товариство повинно сплатити останній середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі: 61 робочий день х 488,16 грн./день (середньоденний заробіток Позивача згідно розрахункового листа) = 29 777,76 грн. Позивач просила суд стягнути з ТОВ «Техноніколь-центр» суму заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 21 406 грн. 61 коп. без утримання ПДФО та ЄСВ; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 17.01.2014 року у розмірі 29 777 грн. 76 коп.; 128 грн. 43 коп. - суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів. В уточненій позовній заяві від 16.05.2014 року [PERSON] зазначила, що провівши перерахунок заборгованості Відповідача, основна заборгованість ТОВ «Техноніколь-центр» перед Позивачем складає 13 885, 75 грн. Крім того, 17.02.2014 року Позивач звернулась до прокуратури Києво-Святошинського району Київської області щодо порушення її трудових прав ТОВ «Техноніколь-центр», що було направлено до Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області. Згідно відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області встановлено: згідно розрахунково-платіжних бухгалтерських документів ТОВ «Техноніколь-центр» з нарахованих сум у січні 2014 року компенсації відпустки - 3 650,26 грн., оплати робочого дня 16 січня 2014 року - 488,16 грн., вихідної допомоги - 9 763,34 грн., оплати листка непрацездатності за рахунок ФФС - 13 686,34 грн., середня заробітна плата за період вимушеного прогулу за рішенням суду - 41 290,84 грн., Відповідач утримав Єдиний соціальний внесок - 1 876,21 грн., податок на доходи фізичних осіб - 10 771,30 грн., вихідну допомогу у розмірі - 8 298,75 грн., компенсацію Святошинському районному центру зайнятості допомоги по безробіттю в сумі 13 107,86 грн.; зі змісту ст. 127 КЗпП України вбачається неправомірним стягнення роботодавцем в односторонньому порядку, без згоди Позивача, вихідної допомоги 8 298,75 грн. із належних сум Позивачу та компенсації центру зайнятості 13 107,86 грн., оскільки вказаною статтею встановлено вичерпний перелік випадків, коли роботодавець може законно здійснювати відрахування із заробітної плати; зі змісту ст. 128 КЗпП України загальний розмір відрахувань із заробітної плати перевищив 20 відсотків, крім того, відрахування проводились із виплат, які мають компенсаційний та гарантійний характер і на які заборонено накладати стягнення (ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження»). Враховуючи положення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Позивачем було проведено перерахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 20.01.2014 року по 16.05.2014 року - 81 робочий день х 497 грн. 48 коп./день (середньомісячний заробіток Позивача встановлений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8027/13-ц) = 40 295 грн. 88 коп. Позивач просила суд стягнути з ТОВ «Техноніколь-центр» на її користь суму заборгованості у розмірі 13 885 грн. 75 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 295 грн. 88 коп. Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, в остаточному варіанті просила суд стягнути ТОВ «Техноніколь-центр» на її користь заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідній допомозі при звільненні у розмірі 13 885 грн. 75 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 722 грн. 80 коп. Представник Відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначив, що вимоги [PERSON] щодо стягнення з ТОВ «Техноніколь-центр» суми заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації невикористаної відпустки у розмірі 21 406,61 грн. не можуть бути розглянуті судом, оскільки по вказаних вимогам Києво-Святошинський районним судом Київської області було ухвалено рішення по справі № 369/3535/14-ц, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі. Більш того, 04.06.2014 року у зв'язку із виконанням ТОВ «Техноніколь-центр» вищезазначене рішення суду Києво-Святошинського районного суду Київської області було виконано, у зв'язку із чим постановою державного виконавця виконавче провадження ВП № 42162010 було закрито. Аргументуючи свою заперечення посиланнями на нормативно-правову базу, представник Відповідач зазначив, що утримання ТОВ «Техноніколь-центр» ПДФО та ЄСВ з грошових сум заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації невикористаної відпустки, належних до виплат [PERSON], відбулось відповідно до чинного законодавства України, у зв'язку із чим просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні Позивач підтримала заявлені уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 17 січня 2014 року Позивача звільнено з роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України . В наказі про звільнення № 27к від 17.01.2014 року зазначено про виплату Позивачу при звільненні вихідної допомоги у розмірі посадового окладу та компенсацію невикористаної відпустки. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При звільненні нарахована заборгованість підприємства перед Позивачем складала: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 3 650,26 грн.; вихідна допомога у розмірі 9 763,24 коп.; заробітна плата з 23.07.2013 року по 15.11.2013 року згідно рішення суду у розмірі 41 290,84 грн.; лікарняні за рахунок ФСС у розмірі 13 686,34 грн.; лікарняні за рахунок підприємства у розмірі 4 921,84 грн.; заробітна плата за 16.01.2014 року у розмірі 488,16 коп.; з нарахувань утримано Єдиний соціальний внесок у розмірі 1 876,21 грн.; податок на доходи фізичних осіб 10 771,30 грн.; разом до виплати 61 153 грн. 39 коп. Згідно банківської виписки боржником перераховано на картковий рахунок [PERSON]: 20.12.2013 року лікарняні виплати у розмірі 2 033,19 грн.; 17.01.2014 року виплата по рішенню Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2013 року; 24.02.2014 року лікарняні виплати у розмірі 11 400,72 грн.; разом - 40 108,96 грн. У зв'язку зі вищезазначеним розрахунком заборгованість Відповідача становить 21 044,43 коп. Після отримання позовної заяви, 29.04.2014 року Відповідач частково сплатив суму боргу по заробітній платі перед Позивачем у розмірі 7 158,68 грн. У зв'язку з чим, основна заборгованість ТОВ «Техноніколь-центр» перед [PERSON] складає 13 885,75 грн. Крім того, згідно листа ТОВ «Техноніколь-центр», Відповідач в односторонньому порядку утримав на свою користь грошову суму вихідної допомоги у розмірі 8 298,75 грн., яка була виплачена Позивачу при її звільненні 22.07.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України . Також товариство утримало на свою користь грошову суму в розмірі 13 107,86 грн. у вигляді компенсованої ним Святошинському районному центру зайнятості допомоги по безробіттю, яка була виплачена Позивачу Центром внаслідок звільнення 22.07.2013 року. 17.02.2014 року Позивач звернулась до прокуратури Києво-Святошинського району Київської області щодо порушення її трудових прав ТОВ «Техноніколь-центр», що було направлено до Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області. Згідно відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області встановлено: згідно розрахунково-платіжних бухгалтерських документів ТОВ «Техноніколь-центр» з нарахованих сум у січні 2014 року компенсації відпустки - 3 650,26 грн., оплати робочого дня 16 січня 2014 року - 488,16 грн., вихідної допомоги - 9 763,34 грн., оплати листка непрацездатності за рахунок ФФС - 13 686,34 грн., середня заробітна плата за період вимушеного прогулу за рішенням суду - 41 290,84 грн., Відповідач утримав Єдиний соціальний внесок - 1 876,21 грн., податок на доходи фізичних осіб - 10 771,30 грн., вихідну допомогу у розмірі - 8 298,75 грн., компенсацію Святошинському районному центру зайнятості допомоги по безробіттю в сумі 13 107,86 грн.; зі змісту ст. 127 КЗпП України вбачається неправомірним стягнення роботодавцем в односторонньому порядку, без згоди Позивача, вихідної допомоги 8 298,75 грн. із належних сум Позивачу та компенсації центру зайнятості 13 107,86 грн., оскільки вказаною статтею встановлено вичерпний перелік випадків, коли роботодавець може законно здійснювати відрахування із заробітної плати; зі змісту ст. 128 КЗпП України загальний розмір відрахувань із заробітної плати перевищив 20 відсотків, крім того, відрахування проводились із виплат, які мають компенсаційний та гарантійний характер і на які заборонено накладати стягнення (ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження»). Виходячи із положення ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, та відповідно до положенняст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії та інше, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленням помилки в застосуванні закону та інших нормативних актів. Виплату вищезазначеної вихідної допомоги при її звільненні Відповідач здійснив добровільно, без рахункової помилки, без недобросовісних дій з боку [PERSON], у зв'язку із чим суд приходить до висновку про неправомірність утримання грошових коштів. Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівник, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Судом було проведено перерахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 20.01.2014 року по 27.06.2014 року - 110 робочий день х 497 грн. 48 коп./день (середньомісячний заробіток Позивача встановлений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8027/13-ц) = 54 722 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на Відповідача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 1215 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та

Outcome: approved