Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У вересні 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 16714 грн. 78 коп. з підстав, передбачених ст.ст. 509, 525-527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 11.03.2010 року укладено договір №б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 1000 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов"язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 36,00% річних. Позивач виконав умови кредитного договору та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 16714 грн. 78 коп. виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору від 11.03.2010 року, а саме: у зв'язку із порушенням строків сплати платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. 22.03.2016 р. на адресу електроної пошти суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, підписане представником відповідача [PERSON] Проте, суд не може задовольнити зазначене клопотання у зв'язку з тим, що строк дії довіреності на ім'я [PERSON] сплив 31.12.2015 р. та нової довіреності відповідачем на представництво в суді не було надано суду. За таких обставин, у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та причин неявки не повідомила, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 11.03.2010 року укладено договір №б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 1000 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов"язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 36,00% річних. Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав умови згаданого кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] у кредит грошові кошти у сумі 1000 грн. 00 коп. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгувала позивачу станом на 31.07.2015 року кошти у сумі 16714 грн. 78 коп., що складається із заборгованості за кредитом у сумі 2962 грн. 11 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 9900 грн. 54 коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 2580 грн. 00 коп., несплаченого штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксовану частину у сумі 500 грн. 00 коп. та процентну складову у сумі 772 грн. 13 коп. Наявність вказаної заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.3), який перевірено судом. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позика частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. та сплати процентів, належних йому відповідно до кредитного договору. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, 11.02.2016 р. на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості представник позивача визначає датою виникнення заборгованості 31.08.2012 р. - строк, з якого були порушені інтереси позивача. У зв'язку із тим, що відповідно до ст. 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності тривалістю три роки, представник відповідача вважав, що цей строк повинен відраховуватись з 31.08.2012 р. У зв'язку із тим, що строк позовної давності сплив 01.09.2015 р., тоді як позов був поданий 28.09.2015 р., представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку із пропущенням строку позовної давності. Заперечуючи проти задоволення клопотання про застосування строків позовної давності, представник позивача посилався на ст. 264 ЦК України, в якій зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Представник позивача просив звернути увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, останнє погашення заборгованості було здійснено відповідачем 06.11.2012 р. в сумі 4037 грн. Таким чином, на його думку, відбулось переривання строку позовної давності і строк позовної давності повинен обчислятись саме з цієї дати. Відповідно до ст. 264 ЦК України - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж в погашення заборгованості відповідачем був здійснений 06.11.2012 р. в сумі 4037 грн. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що оскільки 06.11.2012 р. відповідачем був сплачений платіж в сумі 4037 грн. в рахунок погашення кредиту, це свідчить про визнання відповідачем свого боргу, та в цьому випадку відбулось переривання перебігу позовної давності, строк якої повинен відраховуватись з 06.11.2012 р. У зв'язку з тим, що позовна заява надійшла до суду 28.09.2015 р., тобто в межах трирічного строку позовної давності, клопотання про відмову в задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності не підлягає задоволенню. Таким чином, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1218 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved