Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним, застосування реституції та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12.08.2015 року між ним та відповідачсем укладено тдоговір майнового лізингу №505066, за умовами якого предметом лізингу є транспортний засіб SKODA Octavia 2.0 TDI DSA Ambition. П. 3.1. договору визначено обовязок лізингодавця передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку встановленого договором. Згідно з додатком 2 додоговору вартість предмета лізингу становиь 315500,00 грн, відсоток платежів 50% від вартості предмету лізингу -63100,00 грн., комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу -3%, авансовий платіж 157750,00 грн. Зазначив, що всі умови договору, які передують отриманню предмету лізингу ним виконано. Так, на виконання п.5.12 та п. 5.2 ним сплачено 12.08.2015 року на рахунок відповідача вартість фінансування у розмірі 63100,00 грн. та авансовий платіж у сумі 157750,00 грн.. Після цього йому було повідомлено, що протягом 7-10 днів транспортний засіб буде надано у користування. Пояснив, що на час укладення договору, представник відповідача ввела його у оману та схилила до укладення договору, окрім того вказав, що відповідач у своїй діяльності застосовує нечесну підприємницька діяльність, оскільки не маючи відповідних дозвільних документів (ліцензії) видає себе за лізингову компанію. В той же час створює для споживача обмежені, не рівнозначні та жорсткі умови. Так, умовами договору , крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, умови договору про додаткову оплату вартості фінансування в розмірі 63100,00 грн. та сплату авансового платежу у розмірі 157500,00 грн. порушує принцип добросовісності , оскільки відповідачем застосовано необґрунтований та неспівмірний розмір вказаних платежів, оплата вартості фінансування не лізинговим платежем, що передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, умови договору про неповернення позивачу пор вартості фінансування у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, оскільки такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. На підставі вищенаведеного, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права. Просив визнати договір майнового лізингу №505066 від 12.08.2015 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» недійсним, стягнути з відповідача на його користь кошти сплачені в рахунок виконання договору в сумі 63100,00 грн. та 157750,00 грн. в рахунок збитків, а всього 220850,00 грн. Позивач в судове засідання не прибув, подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у звязку з чим суд ухвалив заочно розглянути справу на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.08.2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 505066 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: транспортний засіб SKODA Octavia 2.0 TDI DSA Ambition. Пунктом 7.1., п. 7.2. договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобовязання сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання договору. Строк дії договору починається з длати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в додатку №3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами додаткових угод до договору. Згідно п. 2.3. договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, к правило, зазначається у специфікації. В такому випаду лізингоодержувач подає лізингодавця письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника). Згідно п. 3.2. вартість предмету лізингу на момент укладення договору складає 315500,00 грн. та розмір авансового платежу складає 157750,00 грн. Згідно п. 3.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. 12.08.2015 року на виконання умов договору п.5.1 та 5.2 позивачем сплачено вартість фінансування у розмірі 63100 гривень та 17.08.2015 року сплачено авансовий платіж у сумі 157750 гривень. Однак відповідач не передав предмет лізингу позивачу у користування по час винесення рішення в суді. Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.3.6 договору зазначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 3.6. Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно п. 6.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Але на підставі п. 10.1. Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця. Пунктом 8.15 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п. 1.7 ст. 1, ст. 8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 20% вартості предмета лізингу згідно додатку № 2 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який становить 157750,00 грн.; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Крім того позивач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж» (п. 8.2.3 ст. 8 договору), який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Розділом 12 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.12 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку фінансування даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Крім того, відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судами не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 12.08.2015 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп», нотаріально посвідчено не було. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), аст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання договору не дійсним та необхідності задоволення позову у звязку із несправедливими умовами та відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним за квитанцією №ПН17776 від 12.08.2015 року кошти сплачені в рахунок виконання договору у розмірі 63100,00 грн. гривень, та авансовий платіж сплачений за квитанцією №0.0.422989425.1 від 17.08.2015 в сумі 157750,00 гривень. В силу ст. 88 ЦПК України та ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір", суд стягує з відповідача на користь державного бюджету суми судового збору в розмірі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved