Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про вилучення у відповідача та передання в заклад банківській установі предмет застави - автомобіля марки «ВАЗ», модель 21114, 1.61, 16 V, 2006 року випуску, тип ТЗ: Лекговий універсал-В, №кузова/шасі:[NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (надалі - автомобіль), що належить на праві власності [PERSON], а також комплекту ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) до вказаного предмету застави. Як на підставу для задоволення позовних вимог Банк посилається на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2011 року звернено стягнення на предмет застави та надано банку право його продажу, проте відповідач автомобіль банку не передала та відмовляється зробити це добровільно. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 526, 527, 530, 590, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 19 Закону України «Про заставу» та ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів реєстрацію обтяжень». У судове засідання представник позивача не з'явився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 28). Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила їх задоволити на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Проти ухвалення судом заочного рішення по справі не заперечує. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи (а.с. 29), відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, заяв про відкладення розгляду справу не надала, тому, за згодою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 25.09.2006, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №mkd6AK01370013 від 25.09.2006 року (а.с. 4-6), між Банком (в особі його попередника) та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна (далі - Договір застави), на підставі якого [PERSON] передала в заставу Банку автомобіль. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2011 року, звернуто стягнення на вищевказане нерухоме майно (а.с. 9). У відповідності з положеннями ст. 124 Конституції України та ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України. Спосіб реалізації заставного майна встановлений Законом України «Про заставу». Згідно зі ст. 44 названого Закону заклад - це застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. За угодою заставодержателя із заставодавцем предмет застави може бути залишено у заставодавця під замком та печаткою заставодержателя (тверда застава). Індивідуально визначена річ може бути залишена у заставодавця з накладенням знаків, які засвідчують заставу. Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до частин першої та другої ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться в частині другій статті 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Статтею 25 даного Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Згідно з умовами Договору (а.с. 7-8), звернення стягнення та реалізація предметів застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цих договорів, зокрема, шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Таким чином підстав для заборони сторонам договору закладу залишати предмет закладу у володінні боржника не існує з огляду на положення ст.ст. 3, 6, 27 Цивільного кодексу України, що регулюють свободу договору, а також положенням ч.6 ст. 576 та ч.ч. 1, 4 ст. 586 Цивільного кодексу України, із змісту яких випливає, що право користування (а отже, і володіння) предметом застави може належати як заставодавцю, так і заставодержателю в залежності від формулювань у договорі. Отже, чинне законодавство та умови укладеного договору не пов'язують передачу предмету застави в заклад із безпосереднім перебуванням автомобіля у заставодавця. У пункті 23 Договору сторони узгодили порядок звернення стягнення на Предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.7.3, 15.8 цього договору, яке здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. При цьому, згідно з п. 24 Договору, звернення стягнення на Предмет застави за вибором Заставодержателя здійснюється з отриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів, зокрема шляхом передачі Предмету застави у власність Заставодержателю в рахунок виконання зобов»язань за Кредитним договором. Таким чином, узгоджені сторонами умови договору застави рухомого майна передбачали передачу заставленого майна у заклад заставодержателю лише у випадку порушення заставодавцем зобов'язань за кредитним договором. З урахуванням вищенаведених норм законодавства та враховуючи, що відповідач не виконувала належним чином в добровільному порядку взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 25.09.2006 року, а також рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2011 року (а.с. 9), яке є обов'язковим до виконання, позов слід задоволити. Судові витрати по справі у сумі 243, 60 грн. (судовий збір а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved