Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Сторони із 10 вересня 1995 року до 25 грудня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Оскільки подружні стосунки з відповідачем припинені і він добровільно не приймає участі в утриманні їх спільної дочки, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання дочки аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дочкою повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася, подавши клопотання про розгляд справи за її відсутності, про підтримання позовних вимог та про те, що не заперечує проти винесення заочного судового рішення. Відповідач до суду не з'явився вдруге, хоча кожного разу належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи, про що свідчать розписки про вручення судових повісток (а.с. 20, 22) не повідомив суд про причину неявки та не надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Частиною 4 ст. 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням наступних підстав: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року стверджується, що сторони із 10 вересня 1995 року до 25 грудня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5), а свідоцтвом про народження (а.с. 4) доводиться, що сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідками виконавчого комітету Вищеольчедаївської сільської ради № 264 та № 265 від 06 березня 2017 року (а.с. 6,7) стверджується заява позивача про те, що дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач не заперечив суду, що він працездатний, що має можливість отримувати доходи від праці, і що не має інших утриманців, окрім спільної з позивачем дочки. Нормами сімейного кодексу України передбачено обов'язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов'язок є рівною мірою, обов'язком як матері так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від заробітку відповідача щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим 14 березня 2017 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 п. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 2 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 640 гривень.

Outcome: approved