Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з [PERSON] на свою користь суму майнової шкоди в розмірі 12591,12 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн.. Обгрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду позивач посилається на наступне, що відповідач є винним у ДТП, яка мала місце 04.07.2017 року в м. Києві за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], на момент вчинення ДТП між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал страхування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хюндай Мотор Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №282/16Т/ЦЗ, об'єкт страхування, транспортний засіб «Хюндай» д.н.з. [NUMBER]. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні вищезазначеної ДТП. [PERSON] звернувся до позивача із заявою про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, яка мала місце 04.07.2017 року, оскільки цивільно - правова відповідальність [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Європейський страховий альянс». У зв'язку з тим, що ПрАТ «Європейський Страховий Альянс» тривалий час відмовляється від виплати страхового відшкодування в порядку регресу, тому позивач на підставі ст.. 993 ЦК України звернувся з позовом до [PERSON], як особи винної у вчиненні ДТП, та просить стягнути на свою користь страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 12951,12 грн. 11 грудня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до [PERSON] про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Представник позивача Скорич О. О. в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення викликів в судове засіданні за адресою, вказаною у позовній заяві, про поважні причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом подати відзив по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що 15 грудня 2016 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та Приватним акціонерним товариством «Хюндай Мотор Україна» укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №282/16-Т/ЦЗ, за умовами договору об'єктом страхування є транспортний засіб - автомобіль «Hyundai І30», державний реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 4-12) Відповідно ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором. Відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року, [PERSON] визнано винним за ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі340 грн. (а.с. 19) Як встановлено судом у мотивувальній частині постанови суду: «[PERSON] (далі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 04 липня 2017 року о 18 годині 00 хвилин, в м. Києві по просп. Генерала Ватутіна, 2Т, керуючи ТЗ «SKODA Octavia», д.н.з. [NUMBER] не надав перевагу в русі ТЗ, який рухався по головній дорозі, не виконав вимогу знаку 2.1 (надати дорогу) внаслідок чого здійснив зіткнення з цим ТЗ «Hyundai» д.н.з. [NUMBER], що призвело до пошкодження цих транспортних засобів, завдання матеріальних збитків, та порушення вимог п. 10.11 ПДР.». Відповідно до частини третьої ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. 19 липня 2016 року [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля «Хюндай», державний реєстраційний номер AA2317ІМ. (а.с. 20-21, 22) Згідно страхового акту № 006.00702717-1 за Договором страхування №282/16-Т/ЦЗ від 15 грудня 2016 року, Приватним акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування страхувальнику ТОВ «Хюндай Мотрорс Україна» в розмірі 12591,12 грн. (а.с.13-14) Відповідно до ст.8 Закону України "Про страхування" страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. На підставі страхового № 006.00702717-1 за Договором страхування №282/16-Т/ЦЗ від 15 грудня 2016 року, Приватним акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було здійснено страхове відшкодування в розмірі 12591,12 грн., що підтверджується платіжним дорученням №904312 від 29 вересня 2017 року. (а.с.15) За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Виходячи з положень частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом положень ст.993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Дані норми законів встановлюють перехід права вимоги від страхувальника до страховика, що називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається зміна кредитора: потерпілий (тобто страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. У результаті страховик виступає замість потерпілого. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому за змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Така правова позиція висловлена Верховим Судом України у постанові № 6-2878цс15 від 10 лютого 2016 року та №6-1009цс15 від 24 лютого 2016 року, а в силу положень статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України. Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2587 цс 15 від 23 грудня 2015 року. Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з цим позовом до суду, позивач зазначає, що на виконання зобов'язань за Договором добровільного страхування наземного транспорту за №282/16-Т/ЦЗ від 15 грудня 2016 року, позивачем виплачено потерпілій особі страхувальнику Товариству з обмеженою відповідальністю «Хюндай Мотор Україна» страхове відшкодування в розмірі 12591,12 грн., тому у позивача виникло право звернутись до відповідача [PERSON], як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, про відшкодування фактично понесених витрат по виплаті страхового відшкодування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до [PERSON] про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» витрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 12591,12 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн., який сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа, який долучено до матеріалів справи. Враховуючи наведене та

Outcome: approved