Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що є власником автомобіля «MERCEDES-BENZ», модель 108 D, білого кольору, номер шасі (кузова) [NUMBER], 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 12 грудня 2012 року [PERSON] видав довіреність на право управління зазначеним вище автомобілем на ім'я відповідача [PERSON] У 2014 році у зв'язку із хворобою йому були потрібні гроші на лікування, а тому позивач вирішив продати цей автомобіль, через що 12 грудня 2014 року вказана вище довіреність була скасована. Після цього [PERSON] запропонував відповідачу повернути йому транспортний засіб, на що він відмовився та продовжував користуватися автомобілем. У теперішній час місцезнаходження спірного транспортного засобу позивачу не відоме. За таких підстав, [PERSON] був вимушений звернутися до суду із цим позовом та просив витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 108 D, білого кольору, номер шасі (кузова) [NUMBER], 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить позивачу на праві власності. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав письмові пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Вказав, що у листопаді 2012 року йому запропонували придбати спірний автомобіль за 5500 доларів США з умовою, що після звільнення [PERSON] з-під варти він переоформить цей транспортний засіб на відповідача. 12 грудня 2012 року позивач на ім'я [PERSON] видав довіреність на право управління автомобілем [NUMBER], але через те, що на вказаний транспортний засіб було накладено арешт, переоформити його на себе відповідачу не виявилось можливим. До 2014 року відповідач користувався автомобілем на свій розсуд, але влітку 2014 року в Іллічівському районі м. Маріуполя його висадили з машини невідомі люди у військовій формі, а тому місцезнаходження спірного транспортного засобу у теперішній час [PERSON] не відоме. Згідно частини 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. У зв'язку із повторною неявкою відповідача у судове засідання суд вважає доцільним прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], [PERSON] є власником автомобіля «MERCEDES-BENZ», модель 108 D, білого кольору, номер шасі (кузова) [NUMBER], 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно статті 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до матеріалів справи 12 грудня 2012 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність на право розпорядження належним йому автомобілем «MERCEDES-BENZ», модель 108 D, білого кольору, номер шасі (кузова) [NUMBER], 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Зазначена довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. та зареєстрована в реєстрі за № 4764. Згідно статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Відповідно до частини 1, 2 статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Як вбачається із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. та зареєстрованої в реєстрі за № 3861, 12 грудня 2014 року [PERSON] скасував зазначену вище довіреність. Одночасно було повідомлено [PERSON] про припинення його повноважень та скасування довіреності. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач просить суд витребувати спірне майно у відповідача, посилаючись в якості правової підстави своїх позовних вимог, на частину 2 статті 386 ЦК України. Зазначеною нормою ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом встановлено, що власником автомобіля «MITSUBISHI» модель PAJERO WAGON, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON]. 12 грудня 2012 року [PERSON] була надана довіреність на ім'я [PERSON] на розпорядження належним автомобілем «MITSUBISHI» модель PAJERO WAGON, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що була посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. та зареєстрована за № 4762. 12 грудня 2014 року [PERSON] надав приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіній І.І. заяву про скасування довіреності на право розпорядження належного позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] автомобіля «MITSUBISHI» модель PAJERO WAGON, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Одночасно було припинено дію довіреності від 12.12.2012 року на розпорядження транспортним засобом. Припинення дії довіреності було зареєстровано у Єдиному реєстрі довіреностей, що підтверджується відповідним витягом від 12.12.2014 року, виданим приватним нотаріусом Бодягіною І.І. Таким чином позивачем було припинено дію довіреності від 12.12.2012 року на розпорядження транспортним засобом. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається зі ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. За положеннями статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Скасування нотаріально посвідченої довіреності власником транспортного засобу - [PERSON] та пред'явлення вимог до користувача цього майна - [PERSON] є свідченням втрати (припинення) раніше існуючої правової підстави володіння та користуванням майном, а отже подальше володіння майном без дозволу власника є незаконним та підставою для наступного витребування. Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідач до суду не з'явився тим самим не спростував факт перебування спірного майна у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України та частини 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбаченим процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено своє право власності на спірний автомобіль, який знаходиться у володінні відповідача [PERSON], а факт незаконного володіння відповідачем цим майном знайшло своє підтвердження. Оскільки відповідач [PERSON] не надав належних доказів у підтвердження своїх доводів з приводу відсутності у нього у теперішній час спірного автомобіля та його викрадення невідомим особами влітку 2014 року, суд приходить до висновку про те, що відповідач незаконно, без відповідної правової підстави утримує автомобіль, що належить [PERSON], порушуючи тим самим його права, як власника вказаного майна, тому позовні вимоги до [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved