Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач ТОВ „Центр правової допомоги №2 колегії адвокатів» звернувся до суду із вимогами до [PERSON] про визнання Договору оренди приміщення №1 від 01 серпня 2014 року удаваним правочином та визнання сум сплачених в період з 24.11.2011 по 23.05.2014 та з 01.08.2014 по 31.05.2015 авансовими внесками. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи договір оренди позивач мав за мету не тільки орендувати приміщення, а і наступний викуп цього приміщення, що обумовлювалось усною домовленістю між позивачем та відповідачем. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] про час і місце судового розгляду повідомлявся у строки та спосіб визначений чинним ЦПК України, у тому числі через оголошення у пресі. В судове засідання не з'явився, письмових заперечень не подав. Третя особа приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. своїх пояснень по суті порушеного питання не подала. За відсутності заперечень представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи. Вивчивши надані матеріали, слід зазначити наступне. Встановлено, що між ТОВ «Центр правової допомоги №2 колегії адвокатів» (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) неодноразово укладались договори оренди приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Останній договір було укладено між сторонами 01.08.2014р. Із наданих позивачем розписок вбачається, що відповідач підтверджував отримання сум оплати за оренду приміщення, понад вказаної у п. 5.1 Договору розміру орендної плати. У пункті 5.1 Договору зазначено, що орендна плата складає 1600 (одна тисяча шістсот) грн в місяць. У зазначених розписках містяться данні про отримання відповідачем сум оплати починаючи з 24.11.2011 по 23.05.2014 року та з 01.08.2014 по 31.05.2015 року, на загальну суму 28000 (двадцять вісім тисяч) доларів та 103.500 (сто три тисячі п'ятсот) грн. Кошти передавались особисто відповідачу, через банк не сплачувались. Відповідно до 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Згідно статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної АБО комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Статтею 810-1 ЦК України передбачено, що оренда житла з викупом є особливим видом найму (оренди) житла, що може передбачати відступлення орендодавцем права вимоги боргу іншій особі - вигодонабувачу. До договору оренди житла з викупом застосовуються положення статей 811, 813-820, 823, частини другої статті 825, статей 826, 1232-1 цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених законом. У статті 820 ЦК України вказано, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Таким чином, сплачуючи Відповідачу додаткові кошти, Позивач мав на увазі сплату за викуп приміщення, вважаючи, що між ними укладено договір оренди з викупом. Статтею 235 ЦК України регулюються правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В узагальненнях Верховного Суду України від 24.11.2008 року про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними та правові наслідки вчинення удаваного правочину передбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, діє презумпція правомірності правочину. Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 р. від 01.03.2013 року відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом п: говору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з видаткових касових ордерів та розписок Позивач належним чином виконував свої обов'язки перед Відповідачем. У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, також визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Таким чином, вбачається, що сторони в дійсності уклали договір оренди з викупом, а суми сплачені в період з 24.11.2011 по 23.05.2014 року та з 01.08.2014 по 31.05.2015 року є авансовими внесками. З огляду на те, що обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved