Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, уточнивши який, посилається на те, що на підставі договору дарування, посвідченого 04 грудня 2000 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Інша частина будинковолодіння належала на праві спільної сумісної власності її батькові, [PERSON] та його дружині, [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, залишивши заповіт, посвідчений 11 січня 2008 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець, яким все належне майно заповіла їй. Прийнявши спадщину, звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, через те, що частки у спадковому майні не виділені та право власності на нього не зареєстровано. Вказує, що під час підготовки позовної заяви про визнання права власності, із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналась про те, що її батько подарував 2/3 частини спірного будинковолодіння [PERSON] . Договір дарування посвідчений 09 вересня 2016 року приватним нотаріусом Яцко. На підставі вказаного договору [PERSON] зареєстрував за собою право власності на подароване майно. Також останньому на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 09 вересня 2016 року приватним нотаріусом [PERSON] , було подаровано і 2/3 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою. Вважає, що батько неправомірно розпорядився вказаним майном, порушивши її права, як спадкоємця, а тому просить визнати зазначені договори дарування недійсними та скасувати рішення про їх державну реєстрацію та записи про право власності. В судовому засіданні позивачка та її представники збільшені позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали та підтвердили, що 2/3 частини спірного будинковолодіння дійсно були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] і розпорядження ними порушує право позивачки. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Прозорова в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечила, підтримала відзив на позовну заяву та просила в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 вересня 1988 року державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Маркеловою, спірні 2/3 частини вказаного будинковолодіння належать [PERSON] , як спадкове майно після смерті його матері, [PERSON] . На той час будівництво було незавершеним і його готовність становила 96 %. У період з 03 жовтня 1981 року по 16 грудня 1991 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , однак будівництво вказаного будинку було завершено вже після розірвання шлюбу і 18 червня 2002 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 2/3 частини будинковолодіння. Зазначає, що будучи власником спірного майна, [PERSON] розпорядився ним на власний розсуд, в зв"язку з чим 23 вересня 2002 року оформив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маркеловою на користь [PERSON] . Однак, надалі оформив договори дарування частини будинковолодіння та земельної ділянки на користь сина. Вважає укладені договори правомірними, такими що виражають волю власника майна, а тому підстави визнання їх недійсними відсутні. Третя особа, приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Врахувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батьки позивачки, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 07 серпня 1981 року було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 00026952693. На підставі рішення Івано-Франківського обласного суду від 29 березня 1985 року [PERSON] 27 серпня 1998 року в Коломийському МБТІ Івано-Франківської області зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . 04 грудня 2000 року [PERSON] 1/3 частину житлового будинк,у загальною площею 38,2 кв. м., жилою площею - 16,2 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . 03 жовтня 1981 року батько позивачки зареєстрував шлюб із [PERSON] , під час якого ними було здійснено реконструкцію належних [PERSON] 2/3 частин спірного житлового будинку. В процесі реконструкції загальна площа житлового будинку збільшилася до 169,7 кв. м. житлова площа до 76,0 кв. м., що підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів вих. № 56609 від 10.08.2016 року. Таким чином, 2/3 частини вказаного житлового будинку були спільною сумісною власності [PERSON] та [PERSON] , тому, виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по половині частці вказаного будинку. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини першої статті 1266 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 16 грудня 1991 року, шлюб між подружжям було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 000266952826. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, від 02 травня 2008 року, серія [NUMBER] . Померла залишила заповіт, посвідчений 11 січня 2008 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець, яким все належне майно заповіла позивачці. Довідкою № 172/16-22 від 11 серпня 2016 року підтверджується той факт, що згідно рішення виконавчого комітету від 31 грудня 1997 року № 359 змінено поштову адресу з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Позивачка, прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , в межах передбаченого законом шестимісячного терміну, звернулась до державного нотаріуса Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк із відповідною заявою, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, оскільки за спадкодавицею частку у спадковому будинку не виділено та право власності не зареєстровано. Із даних з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 2/3 частини спірного житлового будинку подаровані [PERSON] братові позивачки, [PERSON] . Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Яцком Петром Петровичем, 09 вересня 2016 року, що підтверджується інформацією з ДРРП на нерухоме майно № 217000130. Крім того, на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 09 вересня 2016 року приватним нотаріусом Яцко, [PERSON] було [PERSON] 2/3 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою. Згідно частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вищезазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року по справі № 6-253цс16. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що 2/3 частини спірного житлового будинку були спільною сумісною власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому, виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по половині вказаного житлового будинку і після смерті [PERSON] половина 2/3 частин житлового будинку, увійшла у спадкову масу. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Враховуючи наведене, суд вважає заявлені вимоги обгрунтованими, оскільки укладені договори дарування частини будинковолодіння та земельної ділянки порушують права позивачки як спадкоємця. На підставі наведеного та ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 13, 202, 215, 217, 234, 368, 717, 1218, 1233, 1266, 1268, 1296, 1297 ЦК України, суд

Outcome: approved