Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка була уточнена в порядку ч.2 ст.49 ЦПК України, про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 22 878 грн. 74 коп., індексу інфляції 15 800 грн. 85 коп. та 3 % річних 4 135 грн. 93 коп., яка утворилася за період з 01 червня 2013 року по 01 травня 2016 року, посилаючись на те, що відповідачам надавалися послуги з централізованого теплопостачання в квартиру за адресою [ADDRESS] , однак свої зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання останні виконували не належним чином, у зв`язку з чим за ними утворилася заборгованість, тому звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб. 16 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника позивача [PERSON] - [PERSON] , в якому вказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою, а лише зареєстровані. В даній квартирі проживає та користується послугами лише [PERSON] , яка взяла на себе зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг. Позовна заява подана до суду в липні 2021 року, тоді як позовна давність складає три роки, вважає, що необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. 23 вересня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», в якому вказала, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартиру [ADDRESS] на підставі Договору про надання послуг теплопостачання укладеного з [PERSON] від 30.08.2018 року. Відповідно до виписки з домової книги ЖК «Планета» від 01 жовтня 2012 року за адресою [ADDRESS] проживають та зареєстровані чотири особи, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Крім того, вважають, що не пропущений строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки мало місце переривання строку. 27 вересня 2021 року до суду надійшло клопотання представника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про поновлення строку звернення до суду з позовом, в якому вказали, що 19.05.2016 року підприємство зверталося до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідачів заборгованості за послуги теплопостачання , яка утворилася в період з 01.06.2013 року по 01.05.2016 року. 11.07.2016 року Київським районним судом м. Полтави було видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідачів заборгованість, яка утворилася за адресою [ADDRESS] за період з 01.06.2016 року в сумі 22 878.74 грн., індекс інфляції в сумі 5 253,31 грн., 3% річних в сумі 710,20 грн., а всього 28 842,25 грн. та судовий збір в сумі 689,10 грн. На момент звернення з завою про видачу судового наказу строк позовної давності не сплив. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.05.2021 року вищевказаний судовий наказ скасовано та роз`яснено право підприємства звернутися до суду з позовними вимогами. 09.07.2021 року підприємство звернулося до суду з відповідним позовом. Тому, вважають поважними причини пропуску строку позовної давності та просять його поновити. 28.09.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій просив застосувати наслідки пропуску позовної давності з підстав, які вказані у відзиві на позов співвідповідача [PERSON] і відмовити у задоволенні позову. 28.09.2021 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та відмовити у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог та повернути без розгляду докази, долучені до відзиву. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем за адресою: [ADDRESS] . Розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам. Договір про надання послуг теплопостачання з [PERSON] та [PERSON] не укладався, з [PERSON] договір укладено лише 30.08.2021 року. Однак, одна сторона - Полтавське обласне комунальне підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" надавала другій стороні - відповідачам як споживачам послуг за адресою: [ADDRESS] , послуги з теплопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами. Відсутність укладеного договору не виключає можливість стягнення з відповідачів на користь позивача вартості отриманих послуг з надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , знаходяться на реєстраційному обліку, в силу норм п. 6) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачами житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим кодексом України та іншими нормативними актами. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01.06.2013 по 01.05.2016 року надавав послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , але плата за послуги не вносилася, існує заборгованість за вказаний період в розмірі 22 878,74 грн. Відповідно дост. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням змісту вказаної норми за період з 01.06.2013 по 01.05.2016 року за боржниками утворилася заборгованість в сумі 22 878 грн.74 коп., нараховано індекс інфляції в сумі 15 800 грн. 85 коп. та 3 % річних в сумі 4 135 грн.93 коп., загальна сума заборгованості становить 42 815 грн. 52 коп. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі, як споживачі послуг з теплопостачання, перебувають у фактичних договірних правовідносинах з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», але взяті на себе зобов`язання по оплаті послуг з теплопостачання не виконують. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Оскільки відповідачі належним чином зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг не виконували, а саме не вносили платежі за послуги з теплопостачання в повному розмірі, за ним утворилася заборгованість у розмірі 42 815 грн. 52 коп.. Доводи відповідачів про фактичне не проживання у квартирі [PERSON] та [PERSON] та відсутність обов`язку сплачувати за послуги теплопостачання, судом спростовуються, виходячи із наступного. Відповідно до статті 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги та пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, споживач має право на зменшення розміру плати у разі: тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Судом встановлено, що ні матеріали справи, ні відзив на позов не містять жодних документальних доказів не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою. Позивачем було нараховано заборгованість виходячи з даних про реєстрацію місця проживання даних осіб. У відзиві на позов та у заяві про застосування строків позовної давності відповідачі просили застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 висловила наступну правову позицію: Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, якимзакономнадано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина другастатті 95 ЦПК Україниу редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина другастатті 160 ЦПК Україниу редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуальногозаконущодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 23 травня 2018 року у справі№ 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Разом з тим, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового 19.05.2016 року (справа№ 552/2569/16, провадження №2-н/552/231/16). Винесення в послідуючому судового наказу Київським районним судом м.Полтави від 11 липня 2016 року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період 01.06.2013 року по 01.05.2016 року, набрання ним законної чинності та видача стягувачу для пред`явлення до примусового виконання, свідчить про те, що до моменту його скасування 14 травня 2021 року порушене право підприємства не підлягало захисту. Також, слід врахувати, що саме з моменту винесення Київським районним судом м.Полтави ухвали від 14 травня 2021 року про скасування судового наказу від 11 липня 2016 року, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, знову почався перебіг позовної давності. Строк позовної давності не пропущений та не підлягає поновленню. Оскільки саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право, після скасування наказу, знову підлягало захисту. Таким чином, із відповідачів підлягають стягненню заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 червня 2013 року року по 01 травня 2016 року у сумі 42 815 грн. 52 коп., відповідно до розрахунку проведеного позивачем, правильність якого відповідачем не спростовано. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 стосуються інших обставин справи, а саме, коли у видачі судового наказу було відмовлено, а тому на думку суду не можуть застосовуватися до даних правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно дост.141 ЦПК України, а тому стягує з відповідачів на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі по 756 грн. 67 коп. з кожного .

Outcome: approved