Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року у справі №175\\619\\16-ц, яке набрало законної сили 11 жовтня 2016 року, було визначено місце проживання їхнього спільного із відповідачем сина - малолітнього [PERSON], [INFO], разом з нею. В задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини разом із батьком - [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.10.2016 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційна скарга [PERSON] - без задоволення. З 8 травня 2016 року син проживав разом з нею за місцем їхньої із ним реєстрації за адресою: [ADDRESS]. В цей період часу вона провела повне медичне обстеження стану здоров'я сина, в ході якого було виявлено наявність хронічних процесів, пов'язаних із загальним хворобливим станом його здоровя. 28 липня 2016 року, приблизно біля 14 год. 30 хв., з лікарняної палати кишкового відділення КЗ «Дніпропетровська дитяча міська клінічна лікарня № 6» ДОР», яка розташована за адресою: вул. Караваєва, 68, м. Дніпро, в якій вона разом із дитиною знаходилась на лікуванні, групою осіб у складі: Відповідача - її колишнього чоловіка, його рідного брата та їх матері - бабусі дитини, [PERSON] у важкому стані здоров'я було силоміць викрадено з лікарні в присутності медичного персоналу та батьків інших дітей, які знаходились у відділенні, що підтверджується випискою з медичної карти [PERSON]. За даним фактом позивачкою було подано відповідну заяву до Ленінського відділення Дніпропетровського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області, кримінальне провадження по якому було відкрито лише через місяць на підставі ухвали слідчого судді. Також, нею було подано відповідні заяви і до органу опіки та піклування за зареєстрованим місцем проживання дитини - в Управління службу у справах дітей виконкому Красногвардійської районної у місті Ради та до Чечелівського (Красногвардійського) відділенні поліції. Вказані заяви було залишено з боку державних та правоохоронних органів без відповіді та належного реагування. Починаючи з 28 липня 2016 року, вона більше жодного разу не бачила свого сина не мала змоги поспілкуватися із ним навіть по телефону, а тому їй достеменно не відомо в якому стані здоров'я знаходиться її син, а також місце його мешкання. Окрім того, 20 травня 2016 року сину виповнилося 6 років і він мав би 1-го вересня 2016 року піти до школи у перший клас за місцем їхнього із нею мешкання. За таких обставин, вона вважає, що відповідач утримує малолітню дитину у себе незаконно. Вона бажає, щоб її син проживав разом з нею. У відповідності із ст. 162 Сімейного кодексу України вона має на це право. Їй у спілкуванні з сином Відповідач категорично відмовляє. Це порушує її права як матері дитини. Повернути їй сина добровільно відповідач відмовляється, що підтверджується відсутністю відповіді на її письмову вимогу про повернення дитини 21.10.2016 р. Просить суд відібрати її малолітнього сина [PERSON], [INFO] у особи, яка незаконно його утримує - [PERSON], РНКОПП [NUMBER], та передати його їй - [PERSON] Стягнути з [PERSON] на мою користь судові витрати. Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання її сина і повернення його їй. У відкритому судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Позивач пояснила, що відповідач систематично зловживає алкогольним напоями через що його поведінка стає неадекватною, коли вона проживала з відповідачем він постійно застосовував до неї фізичне насилля на очах у дитини, через що вона зверталася в правоохоронні органи. Відповідач навіть не дивлячись, що дитина перебуває у лікарні у тяжкому стані з катетером у руці відєднав дитину від капельниці при цьому відштовхнувши медсестру, та викрав її сина з лікарні. Вважає, що перебування її сина разом з відповідачем негативно впливає на стан здоровя дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав через їх необґрунтованість, підтримав заперечення на позов та пояснив, що з часу розлучення сторін дитина проживала з батьком. Під час проживання з матірю дитина двічі потрапляла в лікарню через недогляд матері за дитиною, його раціоном харчування. Тому тільки після втручання батька в лікування дитини, було вжито необхідні заходи до лікування і лише після повернення дитини до нього стан здоровя нормалізувався та став задовільним. Крім того, проживання дитини з матірю значно погіршило психологічний та моральний стан, що підтвердили психологи. У задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія 1-КИ №284051 від 07 червня 2010 року. Згідно ч. 1\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно довідки про склад сімї від 29.11.2016 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO] та її син [PERSON], [INFO] Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] із матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.10.2016 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили, а тому, в порядку передбаченому ч.3ст.61 ЦПК України, обставини встановлені цим рішенням не підлягають доказуванню. Відповідно дост. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з ч. ч. 1-2ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Як вбачається із виписки медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28.07.2016 року [PERSON], 28 липня 2016 року о14 год. 45 хв., зі слів медсестри, в палату, де знаходилась мати та дитина, яка отримувала інфузійну терапію, увірвалися невідомі чоловіки. Які побили матір та насильно забрали дитину, висмикнувши в/в систему з катетором. Медсестра Баринова встигла закрити заглушку катетора, за що була відброшена в сторону, дитину унесено в невідомому напрямку. Зі слів позивачки дитину забрали відповідач разом зі своїм братом. Зазначена інформація підтверджується також довідкою КЗ «Дніпропетровська дитяча клінічна лікарня №6» Дніпропетровської обласної ради №5/826 від 05.08.2016 року. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] по факту викрадення відповідачем малолітнього сина 28.07.2016 року звернулась із заявою про негайне відібрання дитини та повернення матері до Служби у справах дітей виконкому Красногвардійської районної у місті Ради, проте їй відповіді надано не було та до Ленінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується Витягом з кримінального правопорушення №12016040690003362 від 29.07.2016 року за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень та Витягом з кримінального правопорушення №12016040690003781 від 30.08.2016 року за фактом самоправних дій. При цьому, жодних доказів, які б засвідчували протиправну поведінку матері, неналежне виконання нею своїх материнських обов'язків, матеріали справи не містять. Згідно положень ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Згідно ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Тобто за змістом наведених норм, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків змінить її місце проживання, суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. За таких обставин факт самочинного відібрання у матері відповідачем дитини без згоди позивачки, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності для України 27.09.91р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, до якої приєдналась і Україна, що у відповідності дост. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, "Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю". Виключні обставини, які б давали право позбавити її на проживання з малолітньою дитиною, відсутні. При ухваленні даного рішення суд також враховує вимоги п.2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Суд також враховує і вік малолітнього [PERSON] [INFO], та приходить до висновку, що відповідач вчинив протиправні дії, свавільно змінив місце проживання 6-ти річної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушив права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та відібрати у відповідача малолітнього сина [PERSON] та передати матері - позивачці по справі. Допустити до негайного виконання судове рішення в частині відібрання дитини. Відповідно до ч.1ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме сплачена сума судового збору у розмірі 551,20 грн. Виходячи з вищевикладеного.

Outcome: approved