Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернулася до Фастівського міськрайонного суду з вказаним позовом. Свій позов мотивує тим, що з 25 вересня 1993 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу спільними коштами вони побудували житловий будинок [ADDRESS]. Будинок було прийнято в експлуатацію 05 березня 2002 року і зареєстровано на ім»я відповідача, який того ж дня і отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок. 07 вересня 2012 року відповідачем було приватизовано присадибну земельну ділянку площею 0,1000 та отримано державний акт. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, часті сварки призвели до втрати почуттів один до одного. На даний час виникло питання про розподіл спільно набутого майна, проте відповідач безпідставно відмовляється в добровільному порядку поділити майно, створив їй нестерпні умови проживання в спільному будинку, змусив її в січні 2018 року покинути житло. Пропрацювавши багато років, вона фактично залишилася без даху над головою, тому змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] та на ? частину земельної ділянки, розташовану за адресою: [ADDRESS] цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна Ділянка), загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], як частку в спільному майні подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2018 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 24 жовтня 2018 року в підготовчому судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору. Між тим, 30 жовтня 2018 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме позивач просила суд визнати житловий будинок [ADDRESS] об»єктом спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] та на ? частину земельної ділянки, розташовану за адресою: [ADDRESS] цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна Ділянка), загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], як частку в спільному майні подружжя. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, у даній справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду, клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі - залишено без задоволення, та заяву позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог від 30 жовтня 2018- прийнято до розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав викладених в ньому, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача зазначив, що предмет спору між сторонами відсутній. Суд, в порядку загального позовного провадження, заслухавши доводи та обґрунтування учасників справи, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини на яких ґрунтуються вимоги, у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 25 вересня 1993 року, [PERSON] та [PERSON], уклали шлюб 25 вересня 1993 року, про що відділом загсу Фастівського міськвиконкому Київської області, зроблено актовий запис за № 375. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.12). Так, судом встановлено, що 05 березня 2002 року житловий будинок [ADDRESS] Київської області було прийнято в експлуатацію, що підтверджено наявною в матеріалах справи копією Акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння Виконавчого комітету Фастівської міської Ради народних депутатів Київської області від 05 березня 2002 року (а.с.14). Відповідно до Свідоцтва на право власності на житловий будинок від 15 березня 2002 року, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.15). Окрім того, на підставі рішення Фастівської міської ради 15 сесії 06 скликання № 21/21 від 20.10.2011 року, [PERSON] 07 вересня 2012 року, отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.16). Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що будівництво даного будинку здійснювалося в період шлюбу на спільні сімейні кошти, а тому вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім»ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону, суд приходить до висновку, що збудований житловий будинок загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований за відповідачем [PERSON] на праві власності 15 березня 2002 року, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу. Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться в ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Так, Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, враховуючи, що побудований сторонами в період шлюбу житловий будинок [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, а тому, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. Окрім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності відповідно. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3901 грн. 69 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved