Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, внесення зміни формулювання причини звільнення у трудову книжку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.08.2006 року по 23.11.2015 року працювала на ПАТ «Азовзагальмаш». З початку 2014 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, саме тому 23.11.2015 року позивач була змушена написати заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно наказу №48 від 23.11.2015 року її було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але при цьому відповідач не провів з нею повний розрахунок та не видав копію наказу про звільнення. На підставі викладеного просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати за період з 01.10.2014 року по 23.11.2015 рік, середній заробіток з 24.11.2015 року по день винесення рішення суду, вихідну допомогу, змінити формулювання причини звільнення та зобов'язати відповідача внести запис в її трудову книжку про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 23.11.2015 року. Позивач в судове засідання не з'явилася, в позові просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача ПАТ Азовзагальмаш, до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заперечення, в яких вказав, що перед позивачем мається заборгованість з заробітної плати в сумі 9266,11 грн., яка стягнута з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь позивачки рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21 грудня 2015 року. В задоволенні позовних вимог просив відмовити обгрунтовуючи наступним. Пояснив, що позивач не працювала у день звільнення (цей день у табелі відмічений літерою «М», що є днем відсутності працівника на роботі), з письмовою вимогою про виплату їй заборгованості із заробітної плати не зверталася, у звязку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, вихідної допомоги та зміни формулювання звільнення в трудовій книжці. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно заяви позивача про звільнення від 23.11.2015 року, [PERSON] просила звільнити її у зв'язку з невиплатою відповідачем заборгованої заробітної плати на підставі ч.3 ст38 КЗпП України та провести розрахунок в день її звільнення. Згідно наказу ПАТ «Азовзагальмаш» від 23.11.2015 року №48 [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та в цей же день остання отримала трудову книжку, про що свідчить її підпис у наказі. Згідно запису в трудовій книжці, позивач була звільнена 23.11.2015 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 48 від 23.11.2015 року. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудові книжки є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. За змістом ст. 38 КЗпП України, відповідної до якої працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що власник зобовязаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань, у тому числі при наявності такого порушення як затримка заробітної плати. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тому суд вважає, що права [PERSON] порушені (на час звільнення у відповідача була заборгованість перед позивачем), рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.12.2015 року №264/4184/15-ц з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 9266,11 грн., та визнає формулювання причини звільнення [PERSON] з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмашна» на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням таким, що не відповідає чинному законодавству. Відповідно до п.п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно із ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки-розрахунку №238/5949 від 29.12.2015 року розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 1422,62 грн. Враховуючи зазначене, розмір вихідної допомоги, яка підлягає стягненню складає (1422,62 грн. х 3= 4267,86 грн.). Судом достовірно встановлено та не спростовано відповідачем, що з боку ПАТ "Азовзагальмаш" мало місце систематичне порушення трудового законодавства відносно позивача, який належним чином виконуючи свої трудові обовязки відповідно до вимог трудового, яка тривалий час не отримувала оплату за свою працю, що встановлено рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.12.2015 року. Згідно положень ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та відповідач зобовязаний внести зміни до формулювання причини звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку із порушення законодавства про працю. Крім того, на підставі наявних матеріалів у справі, судом встановлений факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 23.11.2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 23.11.2015 року стоїть позначка «М», яка відповідно є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Згідно заяви позивача про звільнення від 23.11.2015 року, [PERSON] просила звільнити її у зв'язку з невиплатою відповідачем заборгованої заробітної плати на підставі ч.3 ст38 КЗпП України та провести розрахунок в день її звільнення, тобто позивач у день свого звільнення додатково предявила вимогу про розрахунок до відповідача, а посилання ПАТ «Азовзагальмаш» з приводу того, що позивач не зверталася з вимогою про розрахунок, є хибними. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня наступного після свого звільнення та предявлення вимоги про розрахунок, тобто з 24.11.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня наступного після свого звільнення та предявлення вимоги про розрахунок, тобто з 24.11.2015 року по день ухвалення рішення, оскільки станом на теперішній час відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно наданої відповідачем довідки-розрахунку від 29.12.2015 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 68,06 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 середньостатистична кількість робочих днів за період з 24.11.2015р. по 25.01.2016р. позивача складає 43 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24.11.2015р. по 25.01.2016р. складає 2926,58 грн. (43 дні х 68,06 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 2926,58 грн. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. - за вимоги немайнового характеру, а всього 974,40 грн.

Outcome: approved