Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітніх дітей та коштів на її утримання. В заяві вказує, що з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2010 року. На теперішній час шлюбні відносини фактично припинені, сторони разом не проживають. Від спільного подружнього життя мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні позивачки. Позивачка не працює, оскільки перебуває вдома по догляду за малолітньою дитиною до досягнення 3-річного віку. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати їм матеріальну допомогу. Позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до повноліття, а також кошти на її утримання в розмірі 1/6 частини з всіх видів його доходів щомісяця до досягнення дитиною 3-х років. Сторони до суду не з`явилися, однак надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Позивачка на задоволенні позову наполягала. Відповідач позов визнав повністю, суду заперечень не надав. З`ясувавши всі обставини, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Згідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. У відповідності зі ст. 84 СК України дружина, з якої проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3-х років. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я й матеріальне становище дитини, а також платника аліментів, наявність у нього непрацездатних батьків, інших дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на правовідносини сторін з урахуванням наведеної норми процесуального закону суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів, тому знаходить всі підстави для прийняття визнання позову. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь держави підлягають і судові витрати. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. У зв`язку з наведеною вище нормою ЦПК України, стягненню з відповідача в доход держави підлягають 50% судового збору, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного,

Outcome: approved