Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

У березні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: Шоста державна нотаріальна контора, [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 13 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 23 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого брата [PERSON] , який помер [INFO] . Звернувшись до Шостої державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини після його смерті у на Ѕ частки квартири [ADDRESS] представнику позивачки було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із наявністю в Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей щодо власника спірної Ѕ частки квартири за відповідачкою [PERSON] , про що складено відповідну постанову. Позивачка зазначила, що її мати, [PERSON] , приватизувала трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] разом зі своїм сином (її братом) [PERSON] на підставі розпорядження органу про приватизацію № 3/492-95 від 10.03.1995р., та відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів 10 березня 1995 року на підставі розпорядження №3/492-95 від 10 березня 1995 року. Отже, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , і записано у реєстрову книгу за №105п-139, що знаходиться в інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] . Після смерті її мати [PERSON] у березні 2008 році, відкрилася спадщина. За своє життя [PERSON] склала заповіт від 22.06.2000р., відповідно до якого вона заповідала своїм онукам (дитям позивачки) [PERSON] та [PERSON] свою Ѕ частку квартири [ADDRESS] , в рівних частинах кожному. Інша Ѕ частка квартири належала братові позивачки [PERSON] . Пізніше позивачці стало відомо, що у січні 2014 році невідомі особи здійснили продаж квартири [ADDRESS] , діючи від імені її брата, [PERSON] , потім ці особи ще раз перепродали квартиру відповідачу [PERSON] . Для чого на відповідача [PERSON] була оформлена довіреності від 27.12.2013р. реєстровим №4-2248, від імені [PERSON] , який надав згоду на видачу такої довіреності припускаючи, що довіреність видається на допомогу в оформленні документів на квартиру та право власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.03.1995 року, згідно якого спірна квартира належала на праві власності особисто [PERSON] . Обставини продажу і перепродажу спірної квартири були дослідженні Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ у кримінальному провадженні по справі №202/11956/14-к. В ході розгляду справи було встановлено, що є два свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 10.03.1995 року, із зазначенням в них однакових часу видачі, органу, що їх видав, однак з різним кількісним складом власників спірної квартири. Отже, відповідач [PERSON] , діючи на підставі довіреності, та відповідач [PERSON] уклали Договір купівлі-продажу від 13.01.2014р., який посвідчений приватним нотаріусом Красота Т.О. за реєстровим № 27 та внаслідок цього вчинено відносно [PERSON] шахрайських дій. Далі відповідач [PERSON] перепродав квартиру відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.05.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Шрамко В.В. за реєстровим № 1027. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі 202/11956/14-к 24 лютого 2015 року було винесено Вирок відносно відповідача [PERSON] , згідно якого його було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст.ст.190 ч.3, 358 ч.4 КК України. Вироком суду було встановлено, що своїми умисними діями обвинувачений [PERSON] , діючи за попередньою змовою групою осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження, шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, придбав квартиру [ADDRESS] , спричинивши при цьому разом з іншими співучасниками злочину потерпілому [PERSON] майнову шкоду на загальну суму 306017 грн. Після оголошення вироку, спадкоємці [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] ) подали позовну заяву в Індустріальний районний суд про витребування спадкового майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (зустрічний позов) у справу № 202/11730/14-ц. Брат позивачки [PERSON] також заявив зустрічний позов до відповідача [PERSON] про витребування Ѕ його частки майна. Рішенням Індустріального районного суду по справі № 202/11730/14-ц, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 16.01.2018р., витребувано із чужого незаконного володіння у відповідача [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] та визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В іншій частині позовних вимог було відмовлено. В рішенні Індустріального суду м. Дніпропетровськ по справі № 202/11730/14-ц та у Постанові ВСУ по цій справі зазначено, що вимога від [PERSON] про визнання недійсним договору від 13.01.2014р. не заявлялась. В процесі розгляду справи № 202/11720/14-ц [PERSON] помер. Вказує, що після набрання законної сили рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/11730/14-ц, [PERSON] повинен був захистити своє право власності на Ѕ частку квартири поданням позову про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 13.01.2014р. та витребувати своє майно у останнього власника за своє життя. Так як позивачка є єдиною спадкоємицею [PERSON] , то це право відповідно до ст.1218 ЦК України перейшло до неї. Враховуючи обставини справи, зокрема встановлення та доведення протиправного (злочинного) характеру вибуття майна (квартири) з володіння власників, є законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.01.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Красота Т.О. за реєстровим № 27, витребування майна та визнання права власності за позивачкою в порядку спадкування за законом. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, просила справу здійснювати без її участі та участі її представника. Через канцелярію суду подала заяву про застосування строків позовної давності та Клопотання про закриття провадження у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, про зміну свого місця проживання та причини неявки суду не повідомляв. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, про зміну свого місця проживання та причини неявки суду не повідомляв. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Т.О. у судове засідання не з`явилась, про день і час слухання справи повідомлялася належним чином. Третя особа Шоста державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилась, просила суд винести рішення, відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа [PERSON] надав письмове пояснення обставин справи, позов підтримав, просив справу розглядати без його участі у зв`язку з введенням в Україні карантину через спалах у світі корона вірусу. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день і час слухання справи повідомлялася належним чином, про зміну свого місця проживання та причини неявки суду не повідомляла. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею свого брата [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.11.2016 року, виданою державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори представнику позивачки [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку із наявністю в Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей щодо власника спірної квартири за відповідачкою [PERSON] . Спірна квартира [ADDRESS] була надана 10 вересня 1969 року матері позивачки [PERSON] - [PERSON] , яка отримала ордер на право заняття квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру було приватизовано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується листом управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 22 березня 2016 року та додатками до нього. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року, видане на підставі розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 10 березня 1995 року, спірна квартира на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На підставі заповіту від 20 червня 2000 року належну їй частку вказаної вище квартири вона заповіла своїм онукам: [PERSON] , [PERSON] , у рівних частках кожному. 13 січня 2014 року згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Красота Т.О. за реєстровим № 27, у пункті 3 якого передбачено, що вказана квартира на праві особистої приватної власності належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року, [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , продав [PERSON] спірну квартиру. 08 травня 2014 року відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.05.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Шрамко В.В. за реєстровим № 1027 [PERSON] продав зазначену квартиру [PERSON] . Судом також установлено, що 24 лютого 2015 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Вироком суду встановлено, що своїми умисними діями [PERSON] , діючи за попередньою змовою з групою осіб шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, у тому числі свідоцтво про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року, відповідно до якого [PERSON] був одноособовим власником спірної квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2014 року, діючи від імені [PERSON] , продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , чим спричинив майнову шкоду [PERSON] . Отже, преюдиціним вироком суду встановлено вибуття спірної квартири з власності [PERSON] та спадкоємців [PERSON] , унаслідок шахрайських дій, у тому числі [PERSON] , на підставі підробленого свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 10 березня 1995 року, згідно з яким [PERSON] був одноособовим її власником. [PERSON] не розумів злочинного наміру, у тому числі [PERSON] , унаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тобто вважав, що оформлює довіреність не на продаж квартири. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, зазначені обставини доказуванню не підлягають. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 травня 2014 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року по справі № 202/11730/14-ц, яке залишено без змін постановою Верховного суду від 26.01.2018 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ј частку квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до наданих сторонами доказів встановлено правомірність оформлення свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року, на підставі якого співвласниками спірної квартири є: [PERSON] та [PERSON] унаслідок її приватизації. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 березня 2018 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за: ј спільна часткова [PERSON] на підставі рішення суду справа № 202/11730/14-ц, виданий 14.06.20016р., видавник: гол. суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П., ј спільна часткова [PERSON] на підставі рішення суду справа № 202/11730/14-ц, виданий 14.06.20016р., видавник: гол.суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П., Ѕ приватна частка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 8 травня 2014 року. Отже, спадкодавцю [PERSON] на праві власності належала 1/2 частка спірної квартири, яка вибула з його власності за попередньою змовою групою осіб, в тому числі [PERSON] шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, у тому числі свідоцтво про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року. Згідно зі ст.ст. 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. За ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання недійсними правочинів» пунктом 22 встановлено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Згідно до ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини. Відповідно до ст. 330, 387-388 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно до п.п.21, 22, 23, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. . Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р.. реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Дослідивши спірні правовідносини в ході судового розгляду, наявні в матеріалах справи документи та обставини, встановлені в ході розгляду кримінального провадження, застосовуючи діючи норми права, оцінивши надані сторонами докази та здобуті докази в ході судового розгляду, суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Красота Т.О. за реєстровим № 27 14.01.2014р., оскільки спадкодавець [PERSON] , не уповноважував [PERSON] на продаж квартири [ADDRESS] , а отже, [PERSON] не бажав укласти правочин, а ні зовнішній вираз його волі, а ні внутрішній не відповідали один одному. Також [PERSON] мав злочинний намір на незаконне оформлення квартири на ім`я одного [PERSON] , тому він не мав права на її відчужування. Тому позовні вимоги належить визнати обґрунтованими та задовольнити їх. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Суд встановив, що позивачка [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України влас ник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3 ЦК України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи зібрані докази, суд вважає визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв.м., укладений між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 14.01.2014р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Т.О. за реєстровим № 27; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв.м.; та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Суд не задовольняє клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі за правилами п.3ч.1ст.255 ЦПК України, оскільки у справі № 202/11730/14-ц та за цією справою існує різний суб`єктний склад сторін та різні підстави позовів. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved