Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 05 грудня 2014 року позов [PERSON] задоволено, надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд у її супроводі малолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі території України до Російської Федерації (конкретна адреса перебування: Орловська область, місто Болхов, вул..А.Лебедєвої, будинок №10) та повернення на територію України з малолітнім сином, без згоди та супроводу його батька [PERSON], на період з 20 грудня 2014 року по 20 лютого 2015 року включно; стягнуто судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. 15.06.2015 року від позивачки надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, оскільки судом при вирішенні її позову не вирішене питання про стягнення на її користь понесених нею витрат на правову допомогу. В судове засідання позивачка не з?явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України її присутність не є обов?язковою. Відповідач [PERSON] проти ухвалення додаткового рішення заперечував, посилаючись на те, що на його думку не має доказів того, що правова допомога адвокатом надавалась позивачці саме по даній цивільній справі, не підтверджено який час витрачено адвокатом на надання такої допомоги, та він не має наміру сплачувати ці витрати, оскільки вважає, що позивачка обрала самого найдорожчого адвоката. Відповідно до ст..220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, за заявою сторін чи за власною ініціативою може ухвалити додаткове рішення якщо судом не вирішене питання про судові витрати. Згідно ч.1, 3 ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу є судовими витратами. В матеріалах даної цивільної справи є угода від 12.11.2014 року про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON], яка згідно свідоцтва №4302 від 25.01.2012 року має право на заняття адвокатською діяльністю. Пунктом 1.1.1 цієї угоди передбачено, що правова допомога, надана [PERSON], полягає у складанні позовної заяви до Приморського районного суду міста Маріуполя до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України до Російської Федерації на період з 20 грудня 2014 року по 20 лютого 2015 року. (а.с.23, 25) Згідно звіту про виконані роботи за угодою від 12.11.2014 року, адвокатом [PERSON] в межах надання правової допомоги [PERSON] було надано усну правову консультацію з питання законодавчого врегулювання надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без дозволу та супроводу батька (30 хвилин, вартість 100 гривень), а також складено позовну заяву до Приморського районного суду міста Маріуполя від імені [PERSON] до [PERSON] (витрачено 4 години, вартість 600 гривень) (а.с.24) Факт понесення позивачкою [PERSON] витрат на правову допомогу у загальному розмірі 700 гривень підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 12.11.2014 року на суму 700 гривень. (а.с.22) Таким чином, суд переконався в тому, що правова допомога адвоката надавалась позивачці саме по даній цивільній справі, надана була вона особою, яка має право надавати таку допомогу, та надання правової допомоги і факт оплати витрат позивачкою підтверджені належними доказами. Право на правову допомогу гарантовано\~статтями 8,\~59\~Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року№ 6-рп/2013). Відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст..1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір таких витрат не може перевищувати 40 відсотків мінімальної заробітної плати за годину роботи. Як слід з роз?яснень, викладених у п.48 Постанови №10 Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2\~частини третьої статті 79,\~статтях 84,\~88,\~89\~ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Станом на 01.11.2014 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 гривень. Таким чином, граничний розмір витрат на правову допомогу розраховується судом наступним чином : 1218 грн х 40% = 487,2 гривень за 1 годину роботи. Перевіривши розмір фактично понесених позивачкою витрат на правову допомогу по даній конкретній справі, що підтверджені документально, суд приходить до висновку про те, що цей розмір (700 гривень) не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~"Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" ( 487,2 грн х 4 години 30 хвилин). За таких обставин, заява позивачки про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню, оскільки позов [PERSON] судом було задоволено в повному обсязі, то й відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд має стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею та документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 700 гривень. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved