Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. 13.10.2016 позивачем було укладено шлюб з [PERSON] . 07.04.2009 її місце проживання було зареєстроване за вищевказаною адресою. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, у грудні 2013, після того як позивач повідомив про наміри розлучитися з відповідачем, остання припинила користування житлом за зазначеною адресою і не користується ним до цього часу, тобто більше п`яти років. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2019, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач з моменту відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач [PERSON] , відзив на позовну заяву не надала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася. В зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.1997 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки № 8012 від 17.12.2016, виданої ЖЕД № 106 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» за чинною на той момент № 3 про склад сім`ї, з якою вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] (колишня дружина позивача), [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Встановлено, що відповідно до відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації від 20.11.2019 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.04.2009 по теперішній час. Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується заявами сусідів, а саме: [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , які наявні в матеріалах справи. Як вбачається із зазначених заяв сусідів позивача, в них зазначено, що [PERSON] , колишня дружина [PERSON] вже декілька років не проживає і житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] не користується. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, вважає, що позовна вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved