Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У вересні 2016 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] проти позову заперечила, посилаючись на те, що зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] на прохання [PERSON], при цьому знялась з місця проживання у гуртожитку, а на даний час їй нема де зареєструвати місце свого проживання, [PERSON] не відшкодував їй вартості набутого за час шлюбу з ним майна. Судом з'ясовано, що [PERSON] є власником житла за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 19.02.2002 р. квартири та дублікатом цього ж договору, а також реєстраційним посвідченням від 11.06.2002 р. Державного комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 5, 6, зворотній бік а. с. 7). Адреса зазначеного житла з 11.12.2012 р. є зареєстрованим місцем проживання [PERSON], що підтверджується відомостями від 22.09.2016 р. адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України (а. с. 14). [PERSON] та [PERSON] пояснили (фактично -визнали), що на момент реєстрації місця проживання останньої за адресою: [ADDRESS], вони перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак [PERSON] була зареєстрована у зв'язку з тим, що була членом сім'ї (дружина) [PERSON]. Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України та встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім'ї власника цього житла. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 13.05.2014 р. складено відповідний актовий запис № 33, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 13.05.2014 р. (а. с. 8). [PERSON] та [PERSON] пояснили (фактично -визнали), що сімейні стосунки між ними припинились ще до розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу вони будь-яких стосунків не підтримують. Таким чином [PERSON] перестала бути членом сім'ї власника житла за адресою: [ADDRESS], - [PERSON]. Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] перестала бути членом сім'ї власника житла за адресою: [ADDRESS], - [PERSON], то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратила право користування цим житлом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири). Доказів укладення такого договору матеріали справи не містять, а зі змісту позовної зави, пояснень [PERSON] та [PERSON] випливає, що такій договір між ними не укладався. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Обставини, на які посилається [PERSON] у якості заперечень проти позову, не спростовують викладених вище висновків Суду та не мають значення для справи, у разі існування між [PERSON] та [PERSON] спору щодо майна, набутого під час шлюбу, він може бути вирішений у судовому порядку шляхом пред'явлення відповідного позову. Згідно з частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тобто з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 551,20 грн. (сплачений судовій збір, а. с. 2).

Outcome: approved