Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 24 січня 2009 року по 06 грудня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак, фактично шлюбні стосунки між нею та відповідачем були припинені ще у серпні 2011 року і з того часу вони стали проживати окремо. Дитина залишилась проживати у позивачки з часу фактичного припинення шлюбних відносин відповідач підтримував стосунки із сином, надавав дитині посильну матеріальну допомогу та забирав його до себе. Однак надалі відповідач взагалі перестав цікавитись життям дитини, не займається вихованням та утриманням дитини, жодного разу він дитину не відвідав, не виявляв бажання спілкуватись із сином, не цікавився умовами його проживання, добровільно ніяким чином дитину не забезпечував. Оскільки відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, то позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] позову не визнав, пояснивши, що після припинення шлюбних відносин із позивачкою для забезпечення потреб дитини він тривалий час працював на території Російської Федерації, а тому не мав можливості спілкуватись із сином. На даний час він працює в м.Суми і через зайнятість на роботі також не має можливості спілкуватись із сином. Він дійсно не бачився із сином більше року, однак надавав йому матеріальну допомогу. Крім того, відповідач зазначає, що позивачка усіляко перешкоджає його спілкуванню із дитиною. Представник третьої особи позов вважає повністю обґрунтованим і просить його задовольнити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши думку третьої особи, заслухавши показання свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, судом встановлено, що з 24 січня 2009 року по 06 грудня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що фактично шлюбні стосунки між сторонами були припинені влітку 2011 року і з того часу сторони проживають окремо, а дитина залишилась проживати у позивачки. Статтею 150 СК України передбачено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК підставою для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення останніх від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що відповідач з серпня 2011 року не проживає разом із дитиною, також встановлено, що уже фактично більше трьох років відповідач не займається вихованням та утриманням дитини, її не відвідує, не цікавиться умовами її проживання і добровільно матеріально сина ніяким чином не забезпечує. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки, представника третьої особи та довідками виданими закладами, де навчається дитина. Також, сам відповідач в судовому засіданні не заперечував того факту, що протягом більше року він дійсно взагалі не спілкувався із сином, хоча посилається при цьому на створені позивачкою перешкоди. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує та ухиляється від своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню дитини, а тому його необхідно позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON]. Твердження відповідача, що він позбавлений можливості спілкуватись та займатись вихованням сина через те, що позивачка перешкоджає їх спілкуванню із дитиною, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження цих обставин. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (мати відповідача), лише підтвердила той факт, що вона відвідувала онука в дитячому садку, передавала йому подарунки, любить онука і бажає із ним спілкуватись. Однак конкретних фактів, щоб позивачка чинила перешкоди відповідачу в спілкуванні із сином, вона не навела. Так само, не надали таких фактів суду і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому в судовому засіданні сам відповідач підтвердив, що він ніколи не звертався до відповідних служб з приводу таких фактів. Крім того, вирішуючи питання щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина суд виходить із наступного: Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що з 20 листопада 2015 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Також, встановлено, що між сином позивачки від першого шлюбу [PERSON] та її нинішнім чоловіком склалися доброзичливі стосунки. При цьому [PERSON] бажає усиновити [PERSON], а останній вважає [PERSON] своїм справжнім батьком. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки, поясненнями представника третьої особи, протоколом індивідуального психологічного обстеження дитини. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу інтересам самої дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved