Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому вказує, що з серпня 1996 року перебувала з відповідачем у шлюбi, від якого мають дiтей: [PERSON] Кipу Едуардiвну, [INFO] та [PERSON] Едуардiвну [INFO], якi проживають з позивачкою. За час перебування у шлюбi було придбано квартиру за адресою: м. Запорiжжя, [ADDRESS], на пiдставi договору купiвлi-продажу квартири вiд 31 березня 2003 року, посвiдченого 31 березня 2003 року приватним нотapiycoм Запорiзького міського нотарiального округу [PERSON] Право власностi на квартиру було зареєстровано Орендним пiдприємством Запорiзьке мiжмiське бюро технічної iнвентаризацiї 07.04.2003р на iм'я вiдповiдача. Сiмейне життя з вiдповiдачем не склалось, тому рiшенням Ленiнського районного суду м. Запорiжжя вiд 11.11.20 16 р .шлюб розiрвано. Позивачка вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому частки у праві власності її і відповідача є рівними. Позивачка просить суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя; припинити право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру; припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та визнати право спільної часткової власності її і відповідача на вказану квартиру в рівних частках, тобто по ? частині кожному, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Адвокат позивача у судове засідання не зявився, у заяві до суду просив розглянути справу у його відсутність заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, у звязку з чим, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони у справі з серпня 1996 року перебували у шлюбi, від якого мають дiтей: [PERSON] Кipу Едуардiвну, [INFO] та [PERSON] Едуардiвну [INFO], якi проживають з позивачкою. За час перебування у шлюбi було придбано квартиру за адресою: м. Запорiжжя, [ADDRESS], на пiдставi договору купiвлi-продажу квартири вiд 31 березня 2003 року, посвiдченого 31 березня 2003 року приватним нотapiycoм Запорiзького міського нотарiального округу [PERSON] Право власностi на квартиру було зареестровано Орендним пiдприємством Запорiзьке мiжмiське бюро технічної iнвентаризацiї 07.04.2003р на iм'я вiдповiдача. Сiмейне життя [PERSON] і [PERSON] не склалось, тому рiшенням Ленiнського районного суду м. Запорiжжя вiд 11.11.20 16 р. шлюб розiрвано. Мiж сторонами не було жодної домовленостi про розподiл майна, визначення часток в ньому, шлюбний договiр не укладався. Вiдповiдно до ст.. 16 Закону України "Про власнiсть", який був чинний на день придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на правi спільної сумісної власностi. Також, на момент придбання спірної квартири були чиннi норми Кодексу про шлюб та сiм'ю України, положеннями якого (ст. 22) було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спiльною сумiсною власнiстю. Кожен з подружжя мае piвні права володiння, користування i розпорядження цим майном. Подружжя користується рiвними правами на майно i в тому разi, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дiтьми або з iнших поважних причин не мав самостiйного заробiтку. Статтею 70 Сiмейного Кодексу України визначено, що у разi подiлу майна, що є об'єктом права спiльної сумісної власностi подружжя, частки майна дружини та чоловiка є рiвними, якщо iнше не визначено домовленістю мiж ними або шлюбним договором. Вiдповiдно до п. 4. Прикiнцевих та перехiдних положень Цивiльного кодексу України його положення застосовупься до цивiльних вiдносин, що виникли пiсля набрання ним чинностi. Щодо цивiльних вiдносин, якi виникли до набрання чинностi Цивiльним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав i обов'язкiв, що виникли або продовжують iснувати пiсля набрання ним чинностi. З урахуванням положень частини першої статтi 15 та статтi 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власностi, якщо це право оспорюється або не визнається iншою особою, а також у разi втрати ним документа, який засвiдчує його право власностi. Виходячи зi змiсту наведен их норм права, потреба в такому способi захисту права власностi виникає тодi, коли наявнiсть суб'єктивного права власника не пiдтверджена вiдповiдними доказами, пiдлягає сумніву, не визнається iншими особами або ними оспорюється. Якщо титульним власником спiльного майна є лише один спiввласник, а право власностi iншого спiввласника майна не пiдтверджене документально, або не визнається чи заперечується, то на пiдставi норм ст,392 Цивiльного кодексу України зацiкавлена особа (спiввласник право власностi якого не пiдтверджене документально) може в судовому порядку захистити свое суб'єктивно непiдтверджене, невизнане. порушене чи оспорене право власностi на частку в спiльному майнi, Вiдповiдно до положень ч. 1 ст. 112 ЦК УРСР, ст, 355 ЦК України, май но, що є у власностi двох або бiльше осiб (спiввласникiв), належить їм на парвi спiльної власностi (спiльне майно). Майно може належати особам на правi спiльної часткової або спiльної сумісної власностi. Право спiльної власностi виникає з пiдстав, не заборонених законом. Вiдповiдно до статтi 356 ЦК України, власнiсть двох чи бiльше осiб iз визначенням часток кожного з них у правi власностi є спiльною частковою власнiстю, Суб'єктами права спiльної часткової власностi можуть бути фiзичнi особи, юридичнi особи, держава, територіальної громади. Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у правi спiльної часткової власностi вважаються рiвними, якщо iнше не встановлено за домовленiстю спiввласникiв або законом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спiльнiй сумiснiй власностi, може бути подiлене мiж спiввласниками за домовленiстю мiж ними, У разi подiлу майна, що є у спiльнiй сумiснiй власностi, вважається, що частки спiввласникiв у правi спiльної сумісної власностi є рiвними, якщо iнше не встановлено домовленiстю мiж ними або законом. У разi подiлу майна мiж спiввласниками право спiльної сумісної власностi на нього припиняється. Визнання права та змiна правовiдношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивiльних прав та інтересів. Pівність прав i обов'язкiв у шлюбi та сімї включа в себе також їх рівність у майнових вiдносинах, якi регулюються положеннями Сiмейного Кодексу та Цивiльного кодексу України. Основою майнових вiдносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружинi та чоловiковi на правi спiльної сумісної власностi незалежно вiд того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дiтьми, хвороба тощо) самостiйного заробiтку (доходу). Пiдставами набуття права спiльної cумісної власностi подружжя є юридично визначений факт шлюбних вiдносин або проживання чоловiка i жiнки однiєю сiмєю. Здiйснення подружжям права спiльної cумісної власностi регламентовано статтею 63 СК України, згiдно з якою дружина та чоловiк мають piвнi права володiння, користування i розпоряджання майном, що належить їм на правi спiльної сумісної власностi, якщо iнше не встановлено домовленiстю мiж ними. Само по собi розiрвання шлюбу не припиняє права спiльної сумісної власностi подружжя на майно, набуте за час шлюбу (ст, 68 СК України), Проте розпорядження таким майном пiсля розiрвання шлюбу здiйснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою вiдповiдно до положень ЦК, оскiльки в таких випадках презумпцiя згоди одного з подружжя на укладення другим договорiв з розпорядження майном, що є у спiльнiй сумiснiй власностi подружжя вже не діє. Судом не встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] наявність будь-якої домовленості щодо поділу нерухомого майна чи порядку користування ним, а отже квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Суд виходить з рівності часток кожного з учасників права спільної сумісної власності подружжя, і приходить до висновку, що вказана квартира, має належати сторонам у рівних частках, тобто по ? частці, кожному. Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на наведене, суд приходить до висновку. що вимоги позивача є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. а отже, на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі 5853,60 грн, згідно квитанції №25 від 13,12.2016 року.

Outcome: approved