Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання, мотивуючи позов тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 15.09.2015 року позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товарів у розстрочку задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] борг в сумі 9240 грн., а також судовий збір в розмірі 243,60 грн. Дане рішення суду було звернуто до примусового виконання, проте Лівобережним відділом ДВС м.Маріуполя виконавче провадження було завершено без проведення стягнень. Не бажання відповідачки виконувати свої боргові зобов`язання призвели до матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Збитки завдані інфляцією за період з 29 вересня 2015 року по 13 березня 2019 року становлять 4459,85 грн.,а три процента річних - 982,85 грн. Ухвалення судового рішення, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, тому позивачка звернулася в суд для захисту своїх прав та інтересів. Також просила стягнути з відповідачки на її користь сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн., а також витрати за надання правничої допомоги у сумі 500 грн. Позивачка та її представник за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відзиву від відповідачки до суду не надходило. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено,що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 15.09.2015 року у справі №265/2061/15-ц, яке набрало законної сили 29.09.2015р. і є чинним, позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товарів у розстрочку задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість за договорами купівлі-продажу товарів у розстрочку від 27.01.2013р., 16.07.2013р. та 19.08.2014р. в сумі 9240 грн., та судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 7-8). Вказаним судовим рішенням встановлено, що 27.01.2013р. та 16.07.2013р. [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] ювелірні вироби на загальну суму 7840 грн., уклавши договір про повернення грошових коштів у розстрочку, а 19.08.2014р. - договір про погашення заборгованості. В подальшому [PERSON] частково сплатила позивачці кошти, проте в обумовлений договорами строк відповідачка свої обов`язки не виконала. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. За вказаним судовим рішенням Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя 01.10.2015 року видано виконавчий лист № 265/2061/15-ц (а.с. 9). 21.12.2018 року державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме внаслідок відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення, у боржника (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Враховуючи вищезазначені норми Закону, суд вважає,що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення зазначених втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статі 625 ЦК України. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Суд погоджується з розрахунком, виконаним позивачем, згідно якого збитки завдані інфляцією за період з 29 вересня 2015 року (день набрання рішенням законної сили) по 13 березня 2019 року становлять 4459,85 грн., а 3% річних за вказаний період - 982,85 грн. Отже, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачки ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити. При подачі позову до суду позивачем було сплачено витрати за надання правничої допомоги зі складання позовної заяви у сумі 500 грн., що підтверджено відповідною квитанцією, а також судовий збір в розмірі 768,40 грн., тому відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, вказані суми підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved