Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 07 лютого 2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка взяла у неї у борг суму 32000 грн. з урахуванням індексу інфляції та відсотків за користування грошима, які зобов»язалась повернути у травні 2014 року, про що написала власноручно розписку. У встановлений строк борг не повернула, тому звернулась до суду з зазначеним позовом. У судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги, просила стягнути з відповідачки на її користь 12000 грн. боргу. Уточнила, що дана заборгованість залишилась непогашеною у встановлений у розписці строк. У судовому засіданні представник позивача заявлені уточнені вимоги підтримав, просив задовольнити за мотивами наведеними у позові. Відповідачка позов не визнала, суду пояснила, що дійсно брала у борг у позивачки гроші, але частково їх віддала, неповернутою залишається сума 2000 грн. Позивачка давала їх у борг під 30% за користування грошима. Вона періодично брала та повертала позивачці гроші. Повернула гроші в сумі 30000 грн. у присутності свідків, ніякої розписки про повернення грошей у позивачки не брала, оскільки між ними були нормальні відносини. Позов визнає у сумі 2000 грн. Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Вирішуючи зазначений спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або цінні речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Із матеріалів справи вбачається, що під час укладення оспорюваного договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. На підтвердження укладення договору позики позивачка надала суду розписку від 07.02.2014 року, з якої вбачається, що відповідачка зобов»язується віддати позивачці гроші в сумі 32000 грн. у травні 2014 року, про що ї розписується. Розписка позичальника, є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому одностороння відмова від зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до розписки, відповідач зобов'язувалась у травні 2014 року повернути суму позики. З пояснень у судовому засіданні свідків:[PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що відповідачка повернула позивачці борг у сумі 30000 грн. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не може доводитися свідченням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Посилання відповідачки на підтвердження факту повернення коштів позивачці показаннями свідків не можуть бути прийнятті судом до уваги, враховуючи положення ч.1 ст. 218 ЦК України, ст. 59 ЦПК України про допустимість доказів. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді, відповідачкою договір позики не виконаний, сума позики не повернута, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів зазначеного. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. В судовому засіданні не було встановлено, що позивачка надала відповідачці гроші у борг з умовою отримання від відповідачки процентів від суми позики. Суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За вищезазначених обставин підлягають стягненню з відповідачки також ї судові витрати позивачки пов»язані з розглядом справи. Відповідно до ст. ст.. 530, 525, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved