Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Справа на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Погребного С.О. та ухвалою суду від 06 липня 2015 року провадження по справі відкрито. 01 жовтня 2015 року заочним рішенням у задоволені позову відмовлено у повному обсязі. 04.08.2016 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 21.03.2018 року касаційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04.08.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 19 квітня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. 16.07.2018 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав від 06 липня 2007 року укладений між ВАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] про передачу в іпотеку банку майнових прав на квартиру [ADDRESS] посвідчений Приватним нотаріусом Поведьонковою І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1404. В судове засідання сторони не з'явились, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. 16.07.2018 року від представник ПАТ "Укрсоцбанк" надійшов відзив на зустрічний позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснювався без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, за наявними у справі матеріалами, тому як неявка сторін не перешкоджає розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між Акціонерним Комерційним банком «Укрсобанк», правонаступником якого є ПАТ Укрсобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2007/38-27/20, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 105 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,45%, з кінцевим терміном повернення 05 липня 2027 року. У якості забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем 06 липня 2007 року укладено іпотечний договір № 1404, відповідно до умов якого, зазначений договір забезпечує виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 2007/38-27/20 від 06 липня 2007 року. Позивач повністю та в строки виконав свої зобов'язання за кредитним договором, однак відповідач, в порушення умов зазначеного договору, не укладено з банком протягом 2-х робочих днів після реєстрації права власності на нерухоме майно, договір про внесення змін до іпотечного договору, в якому сторони мали змінити опис предмету іпотеки. Згідно з умовами вказаного договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1. договору іпотеки, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Відповідачем не виконані умови п. 3.3.7., 3.3.9. зазначеного договору, відповідно до якого позичальник зобов'язаний сплачувати позивачу проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4., 2.5. договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього договору. Відповідно до п. 1.9. Договору іпотеки, та п. 1.3.2. договору кредиту, позичальник має укласти з банком протягом 2-х робочих днів після реєстрації права власності на нерухоме майно, договір про внесення змін до іпотечного договору, в якому сторони мали змінити опис предмету іпотеки: замість майнових прав на нерухоме майно, яке належить позичальнику на праві власності із зазначенням реєстраційних даних. Пунктом 1.9. договору іпотеки передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1. договору іпотеки, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Неналежне виконання взятих на себе зобов'язань відповідача призвело до виконання простроченої заборгованості, яка станом на 23.06.2015 року становить 152168,62 доларів США. Таким чином позичальник взяті на себе зобов'язання до повернення заборгованості за кредитом, відсотками та штрафними санкціями за Договором не виконав. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, відповідно ч.2 до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з п.4.1 Договорів іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов'язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 526 ЦК України закріплює, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Верховний суд по даній справі дійшов наступного висновку: «За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Таким чином, законодавець у Законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому. З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, неправильно застосували вказані норми матеріального права та не звернули увагу на те, що відповідач, як іпотекодавець, передала належні саме їй майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, помилково посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-168цс12, оскільки в цій справі сторонами договору іпотеки були підрядник, який зобов'язався побудувати відповідну квартиру (іпотекодавець) та банк (іпотекодержатель). Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права.» У відповідності до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з ч.1 ст.33, ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовий статус майнового поручителя передбачений ст. 11 Закону України «Про іпотеку», у відповідності з якою майновий поручитель несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, тому вимоги про солідарне стягнення суми заборгованості з обох відповідачів задоволенню не підлягають. За правилом статті 16 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Приписами ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, порядок та процедура такого продажу. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. З викладених вище обставин та статей 525, 526 та 530 ЦК України випливає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розглянувши матеріали справи, суд встановлює, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог первісного позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав необхідно відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved