Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, 3-ті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником особового рахунку квартири [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло та договору дарування 1/6 частки квартири, вказана квартира на праві спільної часткової власності належить позивачці та третім особам. У 1995 році позивачка уклала шлюб з відповідачем. Після реєстрації шлюбу у 1996 році місце проживання відповідача було зареєстровано в квартири [ADDRESS]. 29.11.2017 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. В жовтні 2015 р. відповідач самовільно покинув місце реєстрації, до сьогоднішнього дня до квартири не повертався та не проживав в ній, його речей у квартирі немає, при цьому, коштів за житлово-комунальні послуги не сплачував, поштової кореспонденції не отримував. У зв'язку з чим позивачка була змушена звернутися з вказаним позовом до суду, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, із заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Треті особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позовних вимог. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явився, в направленій до суду заяві просив справу розглядати у його відсутність, не заперечував щодо задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. 223, ч. 2 п. 5, ст. 280, 282 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Вислухавши в поясненнях позивачки та 3 осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] з 16.12.1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 28.03.1996 року відповідач був прописаний у квартиру [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2006 р., виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної-часткової власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. (а.с. 5). [PERSON] згідно свідоцтва про шлюбу від 18.08.2018 р. змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 29). Згідно договору дарування 1/6 частки квартири від 12.10.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А., [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві приватної власності 1/6 частку квартири [ADDRESS]. (а.с. 6). 29.11.2017 р. шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 439 Дарницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 17). Окрім того, в поясненнях позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає ще з жовтня 2015 року, останній забрав свої речі та виїхав в інше місце проживання, з того часу квартирою не цікавиться, всі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та поточному ремонту вказаної квартири сплачує самостійно. Даний факт підтверджується актом, складеним мешканцями квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві часткової власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач не є співвласником або власником спірної квартири, у спірній квартирі фактично з жовтня 2015 року не проживає без поважних причин, витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги не сплачує, особистих речей у квартирі не зберігає, квартирою не цікавиться, не намагається вселитись, перешкод у користуванні житлом будь-хто із проживаючих відповідачу не чинить, а тому, суд приходить до висновку, що відповідач втратив своє право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], тим самим задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved