Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду, обґрунтовуючи тим, що він є власником будинку №41 по вул.Придніпровській в с/т «Придніпровець» смт.Кіровське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2007 року. В будинку зареєстровані: [PERSON], його колишня дружина [PERSON], та син [PERSON], [INFO]. Будинок належав позивачу на праві приватної власності до укладення шлюбу з відповідачем, тобто до 18 серпня 2007 року, та являється його особистою власністю. Шлюб з відповідачем [PERSON] було розірвано 16 липня 2014 року за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. З початку 2013 року відповідач забрала сина та переїхала проживати в квартиру, яка належить їй на праві особистої власності за адресою: [ADDRESS]. Цей факт також встановлений Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області при розгляді цивільної справи № 175/2486/14-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON], про розірвання шлюбу, та до теперішнього часу не з'являється, витрат за комунальні послуги не сплачує в зв'язку з чим позивач просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивач підтримала заявлені вимоги, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи містяться клопотання щодо відкладення розгляду справи. Зі змісту ч.1 ст.169 ЦПК України вбачається, що суд має право відкласти розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, але у разі поважності причин неявки сторін в судове засідання. Відповідно до ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Ухвалою від 07 серпня 2015 року було відкрито провадження по даній справі (а.с. 16), тобто дана справа розглядається більше року. Відповідно до ч.2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та її представники - оповіщені у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, але у судове засідання не зявились. Причини зазначені в клопотаннях щодо відкладення розгляду справи, суд вважає не поважними, з огляду на те, що [PERSON] особисто може приймати участь в судовому засіданні та залучити до участі в справі іншого представника. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про перенесення судового засідання необхідно відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню через наступне. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що позивач, є власником будинку №41 по вул.Придніпровській в с/т «Придніпровець» смт.Кіровське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2007 року. В будинку зареєстровані: [PERSON], його колишня дружина [PERSON], та син [PERSON], [INFO]. Будинок належав позивачу на праві приватної власності до укладення шлюбу з відповідачем, тобто до 18 серпня 2007 року, та являється його особистою власністю. Шлюб з відповідачем [PERSON] було розірвано 16 липня 2014 року за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено у судовому засіданні з початку 2013 року відповідачка забрала сина та переїхала проживати в квартиру, яка належить їй на праві особистої власності за адресою: [ADDRESS], згідно акту від 16.06.2015 року (а.с.7) відповідач відсутня за місцем реєстрації більше двох років. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст.72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до\~ст.71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, зо втратила право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оцінюючі встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач більше шести місяців відсутня за місцем своєї реєстрації, витрати по житлово-комунальним послугам не сплачує. Отже відповідно до вимог\~ст. 72 ЖК України, відповідач є особою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved