Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Державного реєстратора [PERSON] (Державне підприємство «СЕТАМ»), приватного нотаріуса КМНО [PERSON]., треті особи: державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю., державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Межинська Н.В., [PERSON], [PERSON], який протягом розгляду справи уточнила та просила: - встановити нікчемність договору дарування квартири №11-1179 від 25 грудня 2012 року, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]; -скасувати рішення державного реєстратора [PERSON], Державне підприємство «СЕТАМ», про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за №19122965 від 21 лютого 2017 року про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; -визнати недійсним договір купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; -скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за №21240997 від 05 липня 2017 року про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; -витребувати з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]). Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати- [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 02 листопада 2016 року, після смерті своєї матері - [PERSON], у встановленому законом порядку, вона звернулась до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Одночасно, 02 листопада 2016 року у Першу київську державну нотаріальну контору було подано заяви від третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом, яка залишилася після смерті [PERSON] 26 квітня 2017 року, зі спливом встановленого Законом строку для прийняття спадщини, [PERSON] звернулась до Першої київської нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Разом з тим, їй було повідомлено, що стосовно нерухомого майна, яке є спадковим майном внесено запис про право власності за [PERSON], на підставі договору дарування №11-1179, посвідченого 25 грудня 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. Листом №2113/01-16 від 26 травня 2017 року повідомлено, що 25 грудня 2012 року Другою київською державною нотаріальною конторою державним нотаріусом Костенко Л.Ю. за реєстровим №11-1179 посвідчено інший договір дарування квартири, що знаходиться абсолютно за іншою адресою ніж спадкове майно та між абсолютно іншими особами ніж [PERSON] та [PERSON] З метою захисту своїх прав, [PERSON] звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено запис про порушення кримінального провадження за №12017100010003375 від 27 квітня 2017 року, за ознаками правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. У подальшому, позивачу стало відомо, що [PERSON], незважаючи на незаконне оформлення на себе права власності на спірну квартиру та не маючи жодного права нею розпоряджатися, вчинив незаконні дії щодо подальшого її відчуження шляхом укладання договору купівлі-продажу. Так, 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис за №21240997 про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року. За таких обставин, [PERSON] вважає свої права порушеними, оскільки родина позивача продовжує користуватись квартирою [ADDRESS], сплачувати всі комунальні платежі і ніхто з членів родини ніколи не бачив ані [PERSON], ані [PERSON] У зв'язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 21.03.2018, занесеною до журналу судового засідання задоволено клопотання представника позивача [PERSON]- [PERSON] про виклик в якості свідка - [PERSON] Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 21.03.2018 клопотання представника позивача [PERSON]- [PERSON] задоволено. Витребувано у державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Межинської Н.В. належним чином завірену копію спадкової справи №264/2016. 27.04.2018 від представника позивача [PERSON]- [PERSON] до суду надійшла заява, в якій остання не наполягає на допиті в якості свідка - [PERSON] Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились. Подали до суду заяву, в якій позов підтримали, просили його задовольнити та не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Крім того, від позивача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення у справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Відзиви на позов суду не надали. Відповідач Державний реєстратор [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Від представника Державного підприємства «СЕТАМ» надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідно о Витягу з Наказу ДП «СЕТАМ» від 29.02.2017 № 122-к державного реєстратора відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень [PERSON] було звільнено. Крім того, у вказаних поясненнях повідомлено, що ДП «СЕТАМ» не здійснює функцій акредитованого суб'єкта державної реєстрації, ідентифікатори доступу до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстраторам, які перебували у трудових відносинах з ДП «СЕТАМ» анульовано відповідним технічним адміністратором. Третя особа - державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. в судове засідання не з'явилась. Від Другої київської державної нотаріальної контори через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, в яких просила розглядати справу у відсутність представника. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з'явились. Направили через канцелярію суду письмові пояснення, в яких вони позов підтримали, просили його задовольнити та розглядати справу у їх відсутність. Третя особа- державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Межинська Н.В., про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. На підставі ст. 280 ЦПК України суд визнав можливим розгляд справи у відсутності відповідачів та третіх осіб, та ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та її представник не заперечують проти такого вирішення справи, про що подали письмову заяву. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району від 12.06.1997 [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у рівних долях (а.с. 10 Т.1). Після смерті [PERSON], [PERSON] успадкувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] та підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 28 березня 2011 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В., зареєстрованим в реєстрі №19-3588 (а.с.11, Т.1 ). 28 березня 2011 року [PERSON] склала заповіт, згідно із яким все її майно заповідала [PERSON] та [PERSON] (а.с.12-13, Т.1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с. 26, Т.2) Згідно свідоцтва про народження позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON] (а.с.10, Т.2) Відповідно до ч.1,ч.2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Із матеріалів спадкової справи, вбачається, що 02 листопада 2016 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В. до Спадкового реєстру внесено запис №59740809 про реєстрацію спадкової справи №264/2016, про що свідчить витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі №45632134, виданий 02 листопада 2016 року Першою київською нотаріальною конторою (а.с.30, Т.2). Позивач 02 листопада 2016 року у встановленому законом порядку звернулася у Першу київську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Водночас, 02 листопада 2016 року у Першу київську державну нотаріальну контору було подано заяви від [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом, яка залишилася після смерті [PERSON] (а.с.6,9, Т.2). Виходячи з вищевикладеного, єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом, в тому числі на квартиру [ADDRESS], є Позивач - [PERSON] З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач 26.04.2017 звернулась до Першої київської нотаріальної контори, разом з тим, останньою було повідомлено позивачу про неможливість видачі їй означеного свідоцтва про право на спадщину, до складу якої входить вказана квартира, оскільки право власності на означену квартиру зареєстровано за іншою особою, а саме, за [PERSON] Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, державним реєстратором [PERSON]. (Державне підприємство «СЕТАМ»), 21 лютого 2017 року внесено запис про право власності №19122965 за [PERSON], на підставі договору дарування №11-1179, посвідченого 25 грудня 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. (а.с.18,21-22, Т.1 ). З метою захисту своїх прав, [PERSON] звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві 27.04.2018 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. Вказане кримінальне провадження зареєстровано за №12017100010003375. (а.с.27,Т.1 ). Із листа Другої київської державної нотаріальної контори №2113/01-16 від 26 травня 2017 року вбачається, що Другою київською державною нотаріальною конторою державним нотаріусом Костенко Л.Ю. 25 грудня 2012 року за реєстровим №11-1179 посвідчено інший договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Сторонами даного договору є дарувальники- [PERSON]., [PERSON], [PERSON], з однієї сторони та обдаровуваний- [PERSON], з другої сторони. Право власності на предмет договору підтверджено свідоцтвом про право власності на житло, виданим Святошинською районною у місті Києві радою 12 червня 2016 року (а.с.73, Т.1 ). Вказана обставина підтверджується копією договору дарування від 25.12.2012. (а.с.87, Т.2). У своїх письмових поясненнях позивач зазначила, що увесь час з моменту набуття права власності її батьками на спірну квартиру та до моменту розгляду вказаної справи судом, квартира [ADDRESS] перебуває у користуванні та володінні позивача та її родини. Жодною інформацією про відчуження (дарування) [PERSON] квартири ані їй, ані членам її родини невідомій особі вони не володіли. На підтвердження вказаних обставин, позивачем надані сімейні фото, квитанції про сплату комунальних послуг, квартплати та послуг з водопостачання та водовідведення, копію договору №50 про надання послуг охорони об'єкту за допомогою ТЗО та термінового виклику групи мобільного реагування від 19 вересня 2017р., укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] (а.с.149-182, 183-220, Т.1, а.с. 81-85, Т.2 ). Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.). Крім того, частиною першою статті 219 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. За приписами частини першої стаття 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень вказаних норм закону, договір дарування нерухомого майна є правомірним правочином за умов, що він не суперечить нормам цивільного законодавства, його було вчинено дарувальником за власного волевиявлення, укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Як роз'яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочин недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Разом з тим, як встановлено судом, договір дарування квартири, на підставі якого 21 лютого 2017 року державним реєстратором [PERSON]. (Державне підприємство «СЕТАМ») внесено запис про право власності №19122965 за [PERSON], не відповідає вказаним вимогам законодавства, оскільки він не підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того, відсутні будь-які докази щодо вільного волевиявлення [PERSON], направленого на дарування [PERSON] квартири [ADDRESS]. Зважаючи, що Позивач є законним спадкоємцем [PERSON], то договір дарування квартири №11-1179 від 25 грудня 2012 року прямо зачіпає її законні права та інтереси як спадкоємця. Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи вказані норми закону, надані позивачем належні та достатні докази, наявні в матеріалах справи та письмові пояснення по суті справи, а також ту обставину, що протягом усього розгляду справи відповідач - [PERSON] жодного разу у судове засідання не з'явився та не надав суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про нікчемність вказаного договору дарування квартири №11-1179 від 25 грудня 2012 року, а відтак вимога про встановлення нікчемності договору дарування квартири №11-1179 від 25 грудня 2012 року, за яким [PERSON] нібито подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] підлягає задоволенню. Згідно із частиною четвертою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Частиною другою статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Оскільки договір дарування квартири №11-1179 від 25 грудня 2012 року визнаний судом нікчемним, то вимога про скасування запису про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], внесений у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 21 лютого 2017 за №19122965 державним реєстратором [PERSON]., Державне підприємство «СЕТАМ», підлягає задоволенню. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки між позивачем та останнім володільцем квартири існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст. 388 ЦК України). Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Так, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до абз.3 пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] внесено запис за №21240997 про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.19-20, 28-30,Т.1) Наведені обставини свідчать, що особа, яка не мала право відчужувати спірну квартиру - [PERSON] вчинив незаконні дії по її відчуженню, чим порушив право власності Позивача як законного спадкоємця [PERSON] Враховуючи, що спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] у протиправний спосіб, то і подальше її відчуження на користь [PERSON] є незаконним, а отже і договір купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року в силу приписів статей 215 та 216 ЦК України є недійсним. Як наслідок недійсності договору купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року суд приходить до висновку про задоволення вимоги про скасування запису, внесеного у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 05 липня 2017 року за №21240997, про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №370 від 05 липня 2017 року. Враховуючи, що [PERSON] придбав спірну квартиру не безпосередньо у власника [PERSON], або її спадкоємця [PERSON], а у особи, яка не мала права відчужувати це майно - [PERSON], і спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, то наслідком такої угоди, укладеної з порушенням, є повернення майна з володіння. Таким чином, вимога про витребування спірної квартири із володіння [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки витребування здійснюється на підставі норм ст. ст. 387, 388 ЦК України у зв'язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 2 560 грн. 00 коп. в рівних частинах з кожного з них, що документально підтверджено. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved