Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У жовтні 2017 року представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач по справі [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Крім позивача за вказаною вище адресою зареєстрована також його дружина [PERSON], та син [PERSON], який в червні 2014 року зібравши всі свої речі виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, та останні три роки не проживає за місцем своєї реєстрації разом з батьками. В позові вказано, що місце перебування відповідача батькам невідоме, з ним втрачено будь-який зв'язок. Позивач самостійно несе витрати пов'язані з утриманням квартири та сплатою комунальних послуг. Крім того, позивач має намір приватизувати вказану вище квартиру та оформити субсидію, однак, у зв'язку з реєстрацією відповідача в даному житлі, позбавлений можливості це зробити. Вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останнього з реєстраційного обліку та скористатися правом щодо приватизації житла. Позивач та його уповноважений представник в судове засідання не прибули, представником позивача до суду надано заяву з проханням справу розглядати за їх відсутністю, наполягає на задоволенні вимог. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS], про що свідчить копія ордеру на житлове приміщення [NUMBER] від 23.01. 1990 року (а.с.7). Згідно довідки про склад сім'ї б/н від 28.09.2017 року (а.с.9), відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] (а.с.9) . З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору - судом (ч. 2 ст. 71 ЖК України). В статті 71 Житлового кодексу України визначенні конкретні випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом з'ясовано той факт, який повністю узгоджується з актом вуличного комітету від 21.09.2017 року, що син позивача по справі, [PERSON], з 2014 року не проживає за місцем фактичної реєстрації, тобто за адресою: [ADDRESS]. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з 2014 року, тобто понад півроку, без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат - судового збору у розмірі 640.00 грн., оскільки, у матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору саме у такому розмірі (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved