Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна, яким просив зняти арешт з квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 3734377, зареєстрований 07.12.2013 року державним реєстратором: Дудніком Р.Ю., Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ, підстава обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 39492932, виданий 28.08.2013 року, видавник: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві. Свої вимоги мотивував тим, що власником квартири [ADDRESS] була його мати - [PERSON] , котра [INFO] померла. Арешт на вказану квартиру був накладений в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 17 476,10 грн., котре постановою від 26.06.2015 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» було закрито і на даний час на примусовому виконанні не перебуває. Вказав, що наданий час через накладений арешт як спадкоємець позбавлений можливості отримати спадщину. Ухвалою від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження на 19.06.2020 року (а.с. 29). Ухвалою від 19.06.2020 року розгляд справи відкладено на 17.11.2020 року (а.с. 31, 32). Ухвалою від 02.07.2020 року витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва копію ухвали від 16.02.2010 року про забезпечення позову у справі № 2-7129/09 та підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 24.11.2020 року (а.с. 27-28). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з ухваленням заочного рішення по справі в порядку ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві перебувало ВП № 39492932, відкрите на підставі виконавчого листа № 2/752/1132/13 від 05.07.2013 року, з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 17 476,10 грн., котре постановою від 26.06.2015 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» було закрито (а.с. 17). В рамках даного виконавчого провадження було накладено арешт щодо майна [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 3734377, зареєстрований 07.12.2013 року державним реєстратором: Дудніком Р.Ю., Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ, підстава обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 39492932, виданий 28.08.2013 року, видавник: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 14-16). На даний час на примусовому виконанні виконавчий лист № 2/752/1132/13 від 05.07.2013 року з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 17 476,10 грн. на виконанні не перебуває (а.с. 19). Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла (а.с. 13). Після смерті останньої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] , щодо якої останньою 02.04.1991 року було здійснено розпорядження на користь позивача (а.с. 12). Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Тобто, право на спадкування виникає в день відкриття спадщини, тобто в день смерті особи або в день, з якого вона оголошується померлою. При зверненні до суду, позивач вказав про те, що наявність арешту позбавляє його можливості оформити спадщину та реалізувати свої права власника. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз`яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15.05.2013 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття арешту є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. На сьогодні позивач не має можливості прийняти спадщину та реалізувати своє право власності. Таким чином, арешт, накладений на майно позивача, порушує її право власності, хоча позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з даним позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved