Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачка в червні 2017 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що 04.01.2011 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З листопада 2016 року вони з відповідачем проживають окремо, шлюбні відносини між ними припинені, відповідач матеріально їй та дітям не допомагає, участі у вихованні дітей не приймає, та ухиляється від свого обов`язку по утриманні дітей, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати їхніх дітей. На підставі наведеного вище, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 31.07.2017 року просить суд стягнути з відповідача в ї користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], 04.03.2014 року в твердій грошовій в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину окремо, починаючи із часу подання позовної заяви в суд, та дітей залишити проживати разом з нею. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, останній подав в суд заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просить задоволити. В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, останній подав в суд заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти позовних вимог щодо стягнення аліментів на дітей не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення немає потреби, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.11.2011 року, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19.07.2017 року було розірвано. Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження з позначками «Повторно» серії І-СГ № № 543322, 543324 від 17.05.2017 року. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, останні перебувають на утриманні позивачки. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи вищенаведене, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби неповнолітніх дітей, зумовлені їх розвитком та станом здоров'я, беручи до уваги те, що відповідач не дотримується вимог даного закону, матеріально дітей не утримує, хоча має таку можливість, так як є особою працездатного віку, враховуючи те, що представник останнього визнав позовні вимоги то суд вважає позовну вимогу про стягнення аліментів на дітей такою, що підлягає до задоволення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу вимог ст. 140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 2, 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1\~ст.160, ст. 161 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення\~ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. На підставі наведеного вище, беручи до уваги інтереси та потреби малолітніх дітей сторін, зумовлені їх розвитком та станом здоров'я, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], слід залишити проживати з позивачкою, таким чином позовна вимога про залишення дітей проживати разом з позивачкою, підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача у користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved