Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 18.11.1993 року їй та відповідачу [PERSON] належало по Ѕ частки однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте її син у зазначеній квартирі тривалий час (на протязі приблизно15 років) не проживає та квартирою не користується, мешкає у Португалії. У зв`язку з постійним проживанням відповідача за межами України та не проживання у квартирі тривалий час, з метою переоформлення на позивача права власності на належну відповідачу частку вказаного житла та зняття відповідача з реєстрації у даній квартирі, 21.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування належної [PERSON] частки квартири на користь позивача [PERSON] . Після укладення даного договору позивач стала власником вищевказаної квартири в цілому. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній відсутній за місцем реєстрації та мешкає за межами України і у нього відсутня можливість зробити це самостійно. Просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] до суду надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 12.01.2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1993 року, виданого Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» записане в реєстраційну книгу за №11357, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ від 12.12.1993 року, згідно реєстраційного напису записаного в реєстрову книгу за №35665.(а.с.7) Згідно довідки Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг №19-13.07-1426 від 30.12.2020 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи, а саме [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .(а.с.15) Згідно договору дарування частини квартири від 21.12.2020 року [PERSON] , в особі представника [PERSON] , передав у дарунок [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] .(а.с.8-10) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №237989190 від 21.12.2020 року за [PERSON] встановлено право власності квартири [ADDRESS] згідно договору дарування від 21.12.2020 року.(а.с.11) З акту про фактичне проживання №29, виданого 27.01.2020 року КСН «Приморський» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] фактично мешкає лише [PERSON] (а.с.21) Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується письмовими показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що [PERSON] фактично не мешкає у [ADDRESS] досит тривалий час, а саме більше 10-15 років. Його мати [PERSON] проживає у даній квартирі сама.(а.с. 26-33). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником квартири, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст. 156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] , як члена сім`ї позивача, та останній тривалий час (більше 10-15 років) фактично не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved