Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.07.2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей в сумі 1 500 доларів США. За умовами вказаного договору позики він передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 1 500 доларів СІІІА, а останній зобов'язався повернути позику до "01" листопада 2015 року. Позивач згідно договору позики свої зобовязання перед відповідачем виконав в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідача від 16 липня 2015 року, натомість, відповідач свої зобовязання за договором позики щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконав. Позивач вважає, що у звязку з невиконанням відповідачем умов договору, він має право на стягнення в судовому порядку зазначеної заборгованості і просить суд ухвалити відповідне рішення. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву щодо розгляду справи у його відсутності, на позові наполягає та просить задовольнити його в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надавав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.\~ 16 липня 2015 року позивачем відповідачу була надана грошова позика в розмірі 1500доларів США. Факт надання позики підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 16 липня 2015 року. Згідно умов, визначених сторонами, відповідач зобовязався повернути позику позивачу у строк до 01 листопада 2015 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд також, виходить з того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Проте позичальник свої зобов'язання не виконав - у вказаний в розписці строк борг не повернув. Доказів протилежного у порядку ст.. 60 ЦПК України, відповідач суду не надав. Так станом на 03 грудня 2015 року сума позики у розмірі 1500 доларів США, що еквівалентно 35471,55 грн., залишається відповідачем не повернутою. Як встановлено ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Тому суд, виходячи з вищевикладеного, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, та вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.\~

Outcome: approved