Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 30.07.2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці зроблено актовий запис № 1190. Від даного шлюбу народився син [PERSON], [INFO] року. Стверджує, що з листопада 2016 року спільне життя із відповідачем не склалось внаслідок різних поглядів на сімейне життя , несумісність характерів. Спору про проживання їхнього сина немає. Посилаючись на норми матеріального права, просить суд, шлюб між нею та відповідачем розірвати. Після розірвання шлюбу іменувати її дівочим прізвищем "[PERSON]" У судове засідання позивачка не з»явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у ньому. У судове засідання відповідач не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі , вказує, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ч.2 ст. 197 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі вищевказаних обставин, судове засідання проводилось без технічної фіксації. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 30.07.2010 року між позивачкою та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №1190 (а/с 3). Від даного шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON] ,[INFO] ( а.с. 4). Спору про його місце поживання немає. Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України -особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання цього шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, після розірвання шлюбу позивачці [PERSON] слід відновити дошлюбне прізвище «[PERSON]».

Outcome: approved