Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на наступне. Вона є власницею будинку [ADDRESS]. Право її власності підтверджується договором купівлі-продажу від 06 лютого 2007 року № 3391, посвідченого приватним нотаріусом Максименко О.В. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, за нею було зареєстровано право власності на вказаний будинок в Державному реєстрі правочинів р.н.№ 2547387. Відповідач [PERSON] - її знайома. В її будинку вона була зареєстрована з 11.02.2010 року, оскільки їй не було куди зареєструватися, а реєстрація була потрібна для оформлення на роботу. Відповідачка в будинку не мешкала з дати реєстрації та по теперішній час, її особистих речей в будинку немає. Даний факт підтверджується Актом № б/н від 10.07.2018 року, затвердженим головою квартального комітету№ 14 Раєвською Л.Н. На теперішній час відповідач постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою зняття з реєстраційного обліку в її будинку, так як їй доводиться багато сплачувати за рахунками за комунальні послуги і вона бажає оформити субсидію. Але відповідач добровільно цього не робить. На теперішній час, в зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в її будинку, їй відмовлено в субсидії. Своїми діями відповідач порушує її права як власника зазначеного будинку. Її звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням - є однією з форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. В пункті 33 зазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що, відповідно до положень статей 391,396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За таких обставин звернулась до суду і просить усунути перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження належної їй квартири, визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. В судовому засіданні 31.10.2018 року позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що відповідачка по справі - колишня подруга її доньки. Донька попросила допомогти подрузі і вона допомогла. А зараз відповідачка як у воду канула. Тому добровільно вирішити спір неможливо. В судове засідання 03.12.2018 року надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Відповідач про день розгляду справи по суті була повідомлена належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, які повернулись без вручення за закінченням терміну зберігання, тому ще й оголошенням на офіційному веб-порталі «Судової влади». Про причини неявки до суду не повідомила, будь-яких заяв до суду не надала. Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116. 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2007 року № 3391, посвідченого приватним нотаріусом Максименко О.В. (а.с.5-7). Відповідач [PERSON] - подруга доньки позивачки. В будинку вона була зареєстрована з 11.02.2010 року (а.с.14). Однак, в будинку не мешкала з дати реєстрації та по теперішній час, її особистих речей в будинку немає. Даний факт підтверджується Актом № б/н від 10.07.2018 року, затверджений головою квартального комітету № 14 Раєвською Л.Н. (а.с.8). Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою зняття з реєстраційного обліку в її будинку. Але відповідач добровільно цього не робить. На теперішній час позивачці відмовлено в субсидії. Своїми діями відповідач порушує права позивача як власника зазначеного будинку. Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - двоюрідна сестра позивачки. Їх мами - рідні сестри. Відповідачку ніколи не бачила, хоча до сестри ходить часто. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він - сусід позивачки по справі з 1983 року. Знає і бачить, що у позивачки проживають лише дві онучки - [PERSON] та [PERSON], оскільки їх мати - донька позивачки - померла. Відповідачку ніколи не бачив. За таких підстав суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved