Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: розділити спільне майно подружжя, що складається із трикімнатної квартири [ADDRESS] , автомобілю FORD FOCUS КОМБІ-В, який був зареєстрований на відповідача з реєстраційним номером [NUMBER] , визнати за позивачем право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , на 1/2 частину автомобілю FORD FOCUS КОМБІ-В, припинивши право спільної сумісної власності оформленого на відповідача. Позов обґрунтовано тим, що 16.03.1991 року позивач і відповідач уклали шлюб, під час якого придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль FORD FOCUS КОМБІ-В, реєстраційний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER] . Після розірвання шлюбу виникла необхідність розділу спільно нажитого майна подружжя, від чого відповідач ухиляється. У судовому засіданні позивач і представник позивача позов підтримали повністю з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали повністю, відповідач надав суду відповідну письмову заяву. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши думку сторін, ознайомившись з письмовими доказами, повно та всебічно дослідивши обставини, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач 16 березня 1991 року уклали шлюб, зареєстрований Павлоградським міським РАЦС, про що було складено відповідний актовий запис № 201 (а.с.4). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року (справа № 185/9121/19) зазначений шлюб розірвано (а.с.11). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1343, відповідачу на праві приватної власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.9). Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , відповідачу також належить автомобіль FORD FOCUS КОМБІ-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.10). Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про\~практику\~застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно статті 69 СК України дружина та чоловік, мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З матеріалів справи не вбачається, що було укладено договір про зміну часток у праві сумісної власності між сторонами або було укладено шлюбний договір. Також з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами було встановлено режим окремого проживання на час придбання спірного майна. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, а тому вважає за можливе поділити майно подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль FORD FOCUS КОМБІ-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , по 1/2 частині за кожним з них. Що стосується розподілу судових витрат, то суд приймає до уваги, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті. За положеннями ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, суд вважає за необхідне повернути позивачу 50 відсотків судового збору, що складає 890,85 грн. Інша частина сплаченого позивачем судового збору підлягає стягненню на її користь з відповідача у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано лише копію квитанції до прибуткового касового ордера № 12/03/2020 від 12.03.2020 року на суму 5000 грн. З наданої квитанції не вбачається, що вказані кошти було витрачено на правничу допомогу по даній справі, а лише зазначено підставу «договір». Копії такого договору суду не надано. Клопотання про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати в порядку п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України від позивача або її представника до суду не надходило. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Отже, позивачем не доведено суду понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у цій справі, а тому немає підстав для стягнення 5000 грн з відповідача.

Outcome: approved