Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

\~Позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просила: 1. Визнати незаконним та скасувати рішення 11 сесії Оратівської селищної ради 3 скликання від 28.12.1999 року в частині передачі їй, [PERSON], земельної ділянки у приватну власність для будівництва та ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку площею 0,17 га по вул.. Суворова, 38 в смт.Оратові Вінницької області. 2. Зобов»язати Оратівську селищну раду Оратівського району Вінницької області виправити допущену помилку у земельно-облікових документах щодо перебування у користуванні [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по вул.. Суворова, 38 в смт.Оратові Вінницької області площею 0,18 га . Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Оратівської селищної [PERSON] народних депутатів Вінницької області № 56 від 15.06.1995 року було задоволено заяву [PERSON] і закріплено земельну ділянку в розмірі 0,18 га по вул. Суворова, 40 (38), в смт. Оратів, за нею, [PERSON]. 01 вересня 1995 року між нею та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала їй житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в смт. Оратів Вінницької області по вул. Суворова, 38. Зазначений договір посвідчено в.о. державного нотаріуса Оратівської державної нотаріальної контори [PERSON] 01 вересня 1995 року та зареєстровано в реєстрі за № 269. Згідно із довідкою № 239 від 10.06.2015 року, виданою виконкомом Оратівської селищної ради Вінницької області, відповідно до записів погосподарських книг за 1983- 1991 роки за [PERSON] рахувалась земельна ділянка площею 0,30 га, з 1992-1994 p.p. - 0,24 га, з 1995 р. - 0,18 га. Згідно із архівною випискою із рішення виконавчого комітету Оратівської селищної [PERSON] народних депутатів № 41 від 11.05.94 р. у [PERSON] вилучено земельну ділянку розміром 0,09 га. Таким чином вона дізналась, що хоча за нею і рахувалась земельна ділянка площею 0,18 га, проте згідно із рішенням 11 сесії селищної ради 3 скликання від 28.12.1999 року їй передано у власність для обслуговування житлового будинку по вул. Суворова, 38, а смт. Оратів земельну ділянку площею 0,17 га. При зясуванні причин, чому так сталось, вона дізналась, що в кінці 1999 року до селищної ради був викликани її чоловік - [PERSON], який без її відома та від її імені написав заяву про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,17 га. Про зазначений факт дізналась в червні 2015 року. Вважає, що зазначене рішення селищної ради прийняте всупереч положенням Конституції України та ЗК і порушує її права як землекористувача, оскільки право на користування земельною ділянкою площею 0,18 га вона набула правомірно. Ст. 141 ЗК України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, в тому числі добровільна відмова від права користування такою ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках передбачених цим Кодексом, припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та систематична не сплата земельного податку або орендної плати, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Добровільно від права на земельну ділянку площею 0,01 га вона не відмовлялася; селищна рада відповідно до ст. 143 ЗК України в судовому порядку зазначену частину земельної ділянки не вилучала та прийняла оскаржуване рішення, що є безумовним порушенням права позивачки, передбаченого ст. 95 ЗК України. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до пункту "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 2 ЗК України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). У ст. 5 ЗК України зазначено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави. Статтею 80 ЗК України встановлено, що субєктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Виходячи із положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324 ЦК України земля та земельні ділянки є обєктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах, щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди, земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з субєктами підприємницької діяльності. Згідно із ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону. Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають права власності та користуються земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб. Відносини, повязані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими. За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому субєкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як обєкта нерухомості (власності). Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно- правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обовязки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер. В даному випадку у відносинах, з приводу яких виник спір, а саме, передаючи земельну ділянку у приватну власність, відповідач не здійснював владні управлінські функції, а спір має приватно-правовий характер. В судове засідання позивачка не з»явилась. Надала суду заяву, в якій позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача селищний голова смт.Оратів [PERSON] в судове засідання також не зявився. Надав суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу без участі представника селищної ради. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення клопотання сторін та розгляд справи у їх відсутності. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» , за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд у мотивувальній частині може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, а тому приймає визнання відповідачем позову та ухвалює рішення про задоволення позову. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі ст.ст. 13, 14,\~55,Є 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 177, 181, 324 , 374 ЦК України, ст.ст.2,5, 80, 84, 123, 124, 127, 128, 152, ЗК України,

Outcome: approved