Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] просила ухвалити рішення про розірвання шлюбу, зареєстрованого між нею та відповідачем; залишити дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживати з нею. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 28.04.2012 року з відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Нормальні подружні стосунки не склалися, через різні погляди на життя, сімейні обов`язки, відсутнє взаєморозуміння, взаємоповага, примирення між ними є неможливим, діти проживають із нею знаходяться на її утриманні. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 березня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У підготовчому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області не заперечувала [PERSON] проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 28 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 48, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 26.04.2012 року. Від спільного сумісного проживання народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження від 26.09.2013 року та від 03.02.2016 року. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 24.12.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, миритися вона не бажає, відповідач визнав позов та не заперечував проти розірвання шлюбу, сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, тому суд прийшов до висновку, що дана сім`я розпалась. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно до ч.1ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , згоду батька, позицію органу опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, щодо доцільності визначення місця проживання дітей з матір`ю, вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, позовні вимоги ґрунтуються на встановлених законом підставах, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Outcome: approved