Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Укрямбуд», в яком у просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 46007 грн. 58 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28203 грн. 55 коп. компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2635 грн. 68 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням встановлених строків її виплати в розмірі 114 грн. 20 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.. Крім того, позивач просив зобовязати відповідача видати йому належно оформлену трудову книжку. Під час розгляду справи позивач просив залишити без розгляду вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобовязання відповідача видати йому належно оформлену трудову книжку. Ухвалою суду від 08.06.2015 року заява [PERSON] була задоволена. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 08 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Укрямбуд» задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Укрямбуд» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 46 007 грн. 58 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2635 грн. 68 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням встановлених строків її виплати у розмірі 114 грн. 20 коп. та 3000 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ «Укрямбуд» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити. Апелянт зазначає, що з червня 2013 року [PERSON] не зявлявся на робочому місці, був відсутній на роботі протягом майже 2 років, трудові відносини між сторонами не припинено. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, визнавши наявність між сторонами трудових відносин, не мав правових підстав для задоволення позовної вимоги про виплату компенсації за невикористані дні відпустки, яка може бути застосована лише до тих працівників, трудові відносини яких із підприємством були припинені. Апелянт зазначає, що задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд не врахував, що відповідно до встановлених самим судом обставин справи, позивач до цього часу є працівником відповідача, що виключає видачу позивачеві його трудової книжки, та як наслідок, відповідальність за затримку такої видачі. Апелянт зазначає, що позивач звертався до суду із заявою про залишення без розгляду вимоги про витребування трудової книжки, що свідчить про його розуміння безпідставності таких вимог. Апелянт зазначає, що відсутня заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2012 року по жовтень 2013 року свідчить про те, що у довідці про заробітну плату, наданої позивачем, зазначено про виплату заробітної плати та про розмір утриманого податку до липня 2013 року включно. Факт отримання позивачем заробітної плати у визначених у довідці розмірах підтверджується змістом касових ордерів, підписаних позивачем та банківськими виписками про своєчасне перерахування заробітної плати на банківський рахунок позивача. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення суду не відповідає. Відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції дійшов до висновку, що в ході розгляду справи було встановлено та доведено письмовими доказами перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, наявність заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом по справі встановлено, що [PERSON] з 01 березня 2012 року працював на посаді будівельника 4 розряду у ТОВ «Укрямбуд» м. Київ. Позивачу в період з листопада 2012 року по червень 2013 року нараховувалась та ним особисто отримувалась заробітна плата, про що свідчать підписи останнього в видаткових ордерах. З червня 2013 року позивач не виходив на роботу, про що свідчать табелі обліку використання робочого часу, в яких проставлено прогули, у звязку з чим відповідач «Укрямбуд» неодноразово повідомляв позивача про необхідність зявитись на робоче місце та надати пояснення про причини відсутності на роботі. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Такі ж положення відображені і у Законі України „Про оплату праці. У звязку з чим, враховуючи, що [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин, не виконував своїх посадових обовязків, відповідач обґрунтовано не нараховував та не виплачував [PERSON] заробітну плату. Позивачем не надано, а матеріали справи не містять жодних доказів або посилань на докази щодо наявності поважних або будь яких інших причин відсутності позивача протягом майже 2-х років на робочому місці, з якого його не було звільнено. До того ж, апеляційний суд погоджується з доводом відповідача, що звільнення з роботи згідно ст. 147 КЗпП України є правом а не обовязком роботодавця. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що він не мав можливості з"являтись на роботу для виконання своїх посадових обов"язків, а також звільнитися з роботи, оскільки відповідно до матеріалів, які долучені до справи, а саме випискою про рух коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1052771 від 18.08.2014 року з основної картки [PERSON] № 4149437327664908 за період з 01.10.2011 року по 18.08.2014 року позивач майже весь період перебував у м. Києві, відвідував різні міста України. Крім того, адресою проживання позивач у вказаний період зазначав [ADDRESS]. Відповідно до наказу № 25 від 17.04.2012 року робочий день [PERSON] є повним з 9 до 18 години, а тому твердження про графік, який залежить від наявності або відсутності роботи, дорученої до виконання не відповідає дійсності. Таким чином, оскільки [PERSON] протягом 2-х років без поважної причини не виконувались роботи у вказаний період, з роботи він не звільнений, трудову книжку не отримав і перешкод в її отриманні з боку відповідача не було, тому відсутні правові підстави для задоволення його позову та стягнення грошових коштів. За таких підстав, не підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди є моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Проте як встановлено по справі ніякої роботи [PERSON] за цей період виконано не було, були відсутні будь-які обєктивні обставини, що могли б перешкодити приступити йому як працівнику до виконання обумовленої договором роботи у будь-який час. Трудовий договір між позивачем і відповідачем не припинений, трудову книжку [PERSON] не отримував. У звзку безпідставністю заявлених позовних вимог [PERSON], з нього підлягає стягненню на користь ТОВ «Укрямбуд» 258 грн. 79 коп. в повернення сплаченого судового збору та 121 грн. 80 коп. на користь державного бюджету м. Чернігова, з заявлених вимог немайнового характеру. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обємі.

Outcome: approved