Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач просить суд визнати недійсним пункт 6.5 статті 6 Договору кредиту №SME0017677 від 16.09.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], а також просить суд скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 02.09.2010 року у справі за позовом ЗАТ «Альфа-Банк», яким було вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 345000 грн.89 коп., заборгованість по процентах в сумі 12931 грн.96 коп., пеню в сумі 92050 грн.16 коп., а всього 449\~983 грн.01 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вказаний вище пункт 6.5 Договору кредиту порушує права позивача як споживача, на звернення до суду за захистом своїх прав, і суперечить Цивільному кодексу України. Також посилається на те, що п.6.5 договору обмежує його права на звернення до суду за місцем проживання чи виконання договору, ставить його в нерівні умови у порівнянні з банком, а отже суперечить ст.ст.8,55, 127 Конституції України. Крім того, позивач посилається на те, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Просять суд врахувати правові позиції, викладені в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі №6-831цс15. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, в заочному порядку. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення на позов до суду не надав. Представник третьої особи - Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» в судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Приймаючи до уваги викладене, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, то в відповідності до ст.224 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 16.09.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено кредитний договір №SME0017677, відповідно до якого ЗАТ «Альфа-Банк» надав [PERSON] кредит на суму 50000 доларів США строком на 24 місяці під 23 % річних, а [PERSON] зобовязався повернути наданий кредит відповідно до графіка повернення кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також належно виконувати інші зобовязання, передбачені цим договором (а.с.11-12). Згідно до пункту 6.5 вказаного вище кредитного договору, сторони договору визначили, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в звязку з цим Договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків та недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в звязку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику сторін. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів), належать до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач [PERSON] отримав кредит як фізична особа для споживчих цілей, а не для підприємницької діяльності, особливості регулювання відносин сторін за цим кредитним договором визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Суд не бере до уваги вказівку в пункті 1.2 договору на те, що цільовим призначенням кредиту є задоволення неспоживчих потреб, так як ця вказівка носить формальний характер, не знайшла свого детального відображення в кредитному договорі, в якому не зазначено, для яких конкретно неспоживчих потреб надається кредит. Крім того, суд враховує, що на необхідність застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до споживчого кредитування вказано у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Згідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Пунктом 6 ч.1 статті 4 вказаного закону передбачено право споживача на звернення до суду за захистом порушених прав. Позиція щодо неможливості розгляду справ про захист прав споживачів третейськими судами закріплена у Висновку Верховного суду України від 29.04.09 року на проект Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №4806 від 09.07.2009 року. Згідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що пункт 6.5 вказаного вище кредитного договору в частині судового захисту прав та законних інтересів у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту обмежує права [PERSON] порівняно з Законом України «Про захист прав споживачів», який надає можливість захищати свої права в загальному суді. Крім того, суд враховує, що за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З огляду на викладене заслуговують на увагу посилання позивача на те, що оспорюваний ним пункт кредитного договору обмежує його права на звернення до суду за місцем проживання чи виконання договору, ставить його в нерівні умови у порівнянні з банком. Як зазначив позивач, не може вважатися справедливим і те, що при зверненні до Третейського суду йому доведеться сплачувати більший розмір судових витрат. Приймаючи до уваги викладене, Закон України «Про захист прав споживачів», вимоги ч.1 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України, суд позовні вимоги задовольняє і визнає недійсним пункт 6.5 Договору кредиту №SME0017677 від 16.09.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], в наступній частині: «Судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в звязку з цим Договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків та недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в звязку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику сторін.» Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 02.09.2009 року по справі №1633-3/09 було стягнуто на користь ЗАТ «Альфа-Банк» солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за вказаним вище кредитним договором у сумі: за кредитом 345\~000.89 грн., по процентах 12931.96 грн., пеня 92050.16 грн. Крім того, з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» було стягнуто пеню в сумі 101047.95 грн. з кожного з них. Також було стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» судові витрати 1000 грн.(а.с.13-18). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Приймаючи до уваги, що суд в даному рішенні визнає недійсним п.6.5 вказаного вище кредитного договору стосовно судового захисту прав та законних інтересів сторін договору у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.389-5 ЦПК України, п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди», суд вказане вище рішення третейського суду скасовує, так як справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Розглядаючи вимогу про скасування рішення Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 02.09.2009 року суд також враховує правові позиції, викладені в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі №6-831цс15. За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом. У справі, яка була предметом розгляду Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», розглядався спір щодо проведення розрахунку за укладеним резидентом кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США. Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті, як вже зазначалося вище, регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність. Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні. Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами. Викладене також свідчить про наявність підстав для скасування вказаного вище рішення третейського суду у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.389-5 ЦПК України, п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» з підстав того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Outcome: approved