Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], відділу ДВС Івано-Фанківського міського управління юстиції, третя особа ВАТ «Державний ощадний банк України» про зняття арешту із заставного нерухомого майна. Представник позивача в судове засідання з'явився та підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи ВАТ «Державний ощадний банк України» поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу звільнення з-під арешту майна, що перебуває в заставі (іпотеці) позивача. Так, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ML-0АК/249/2007 від 11.12.2007 року укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], за яким останнім отримано кредит в сумі 88 916.34 швейцарських франків (а.с.5-9), було укладено 11.12.2007 року договір іпотеки нерухомого майна - квартири [ADDRESS], що належить [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0896 (а.с.10-11). Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг», відійшло право вимоги в т.ч. по договору іпотеки №Д0896 від 11.12.2007 року до позивача (а.с.20-30). Як вбачається з Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (а.с.48-50) запис 11.12.2007 року стосується заборони в т.ч. відчуження нерухомого майна - квартири [ADDRESS], підстава обтяження договір іпотеки №Д0896, обтяжувачем-іпотекодержателем якого є ЗАТ «ОТП Банк» на суму зобов'язання 88 916.34 швейцарських франків. Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Аналогічні положення містяться в статті 572 Цивільного кодексу України. Порядок звернення стягнення на заставлене майно визначено статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з частиною 1 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»). Постановою про арешт майна боржника від 19.12.2012 року державного виконавця відділу ДВС Івано-Фанківського міського управління юстиції, при примусовому виконанні рішення Рожнятівського районного суду та виданого виконавчого листа 02.03.2012 року про стягненню з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 166 526 грн. заборгованості (а.с.13-19). Арешт накладено в порядку виконання рішення суду на все майно боржника, в тому числі і квартиру [ADDRESS], іпотекодержателем на дану квартиру ВАТ «Державний ощадний банк України» не був. Відповідно до частини 1 статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Як вже встановлено судом, договір іпотеки від 11.12.2007 року зареєстровано в Державному реєстрі іпотек, а накладення арешту майна боржника відповідачем 2 на користь третьої особи вчинене при перебуванні цієї квартирі в реєстрі, і арешт такого майна в користь не іпотеко держателя, порушує права такого. Згідно ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до ст.114 ЦПК України, позови про виключення майна з опису пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однією з підстав позову є встановлення належності арештованого майна. У такому випадку порушується спір про право цивільне, в процесі вирішення якого допитують свідків, досліджують письмові та речові докази, вивчають матеріали кримінальних справ на предмет того, чи не здобуто це майно злочинним шляхом, тощо. З'ясувавши обставини справи, суд повинен вирішити справу на підставі тієї матеріально-правової норми, яка регулює цей вид суспільних відносин, повинен обрати і застосувати відповідно до обставин справи, що розглядається, відповідну норму (чи норми) права. Застосування відповідної норми передбачає і правильне тлумачення судом цієї норми права. Тільки після перевірки і дослідження всіх обставин справи в судовому засіданні суд, ухвалюючи рішення, робить остаточний висновок про дійсні взаємовідносини сторін і дає остаточну правову оцінку обставинам справи. А тому, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судові витрати позивач залишив за собою. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1, 18 Закону України «Про заставу», ст..54,60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 572, 589 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved