Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Представник позивач [PERSON] - адвокат Гірченко О.А. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], 13 лютого 2011року народження з її батьком [PERSON] В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку -[PERSON], [INFO]. 04.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області. На початку 2016 року відповідачка ,з дозволу позивача ,вивезла дитину до держави Російська Федерація, для того щоб дитина провідала свою бабусю, яка там проживає. У встановлений за домовленістю між позивачем та відповідачкою строк - [PERSON] та дитина не повернулись до України. Позивач дізнався, що відповідачка проживає у державі Російська Федерація: Приморський край, м. Владивосток, ніде не працює, віддала дитину до дитячого притулка, дитина часто хворіла. Позивач зібрав необхідні документи виїзду дитини з держави Російська Федерація , та її повернення до України. В грудні 2016року вивіз дитину з Російської Федерації, що підтверджується відповідними документами. З грудня 2016року, позивач самостійно виховує дитину без участі матері. При розірванні шлюбу не було вирішено питання проживання дитини. Мати належним чином не виконує свої батьківські обов?язки- не утримує дитину, не сплачує аліменти, які призначені рішенням суду, не спілкується з дитиною, не приймає участі в її вихованні, розвитку. Матері відомо місце проживання дитини , батько не створює перешкод у спілкуванні матері з дитиною, але відповідачка жодним чином з січня 2017року не цікавилась життям та інтересами дитини. Позивач повністю піклується дитиною, займається її вихованням, духовним розвитком, утримує та забезпечує всі належні умови для розвитку, навчання, має постійне місце проживання та належні для дитини умови. Дитина успішно закінчила 1 клас в ЗОШ №2 м. Фастів. Мирним шляхом врегулювати спір між батьками не можливо, а тому позивач звернувся з зазначеним позовом до суду, та просить суд визначити місце проживання його неповнолітньої дитини - [PERSON] , з ним - її батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідачки суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень. Позивач до суду не з?явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача - адвокат Гірченко О.А. в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення у відповідності до обставин викладених в позовній заяві. В подальшому представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON], будучи своєчасно та у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибула, відзиву на позов, а також будь-яких інших заяв чи клопотань по суті справи не надала. Треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області у судове засідання не прибули, просили розглядати справу у їх відсутність на підставі наявних доказів, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечували. За наведених обставин, суд, зважаючи на наявність згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 223, 280 ЦПК України, та дійшов до наступних висновків. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04.06.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 11). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.12.2016 року, виданого повторно Приморським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно актів з місця проживання, про склад сім'ї від 11.06.2018 року та про перебування на утриманні батька, виданого Фастівською житлово-експлуатаційною конторою - [PERSON] та його донька [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Згідно довідки №50 від 08.06.2018 року виданої Фастівським навчально-виховним закладом «Ліцей-загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2»- [PERSON] навчається в другому класі вказаного закладу. (а.с.25). Судовим наказом Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2018 року - з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], у розмірі ј частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с.30). Згідно даних з Приморського ВДВС м. Маріуполя №2/56766952/25883 від 20.12.2018 року, наданих на запит суду та відповіді №2/56766952/25886 від 22.12.2018 ,наданої представнику позивача - адвокату Гірченку О.А.- станом на грудень 2018 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 21693,93 грн. (а.с. 98, 135). Згідно відповіді наданої службою у справах дітей по Приморському району Маріупольської міської ради від 12.11.2018 року- службою було зроблено вихід за адресою мешкання [PERSON], де встановлено, що остання за вказаною адресою не мешкає декілька років.(а.с. 53). Згідно листа Приморського ВДВС від 16.11.2018 року №2/56766952/24478 - 16.11.2018 року винесено постанову про арешт майна [PERSON]; постанову про тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України; постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. (а.с.130). Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 05.02.2019 року №2- служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради рекомендувала: надати висновок щодо доцільності та відповідності інтересам дитини- позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.153). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 25.02.2019 року №06-23/999, орган вважає, що рішення комісії з питань захисту прав дитини, протокол №2 від 05.02.2019 року про позбавлення батьківських прав [PERSON] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. (а.с.155). Згідно результатів діагностичного обстеження психологічного стану [PERSON] проведеного психологом Фастівського НВК «Ліцей ЗОШ І-ІІІ ст. №2», на момент психологічного обстеження у [PERSON] прослідковується тісний емоційний зв'язок, доброзичливо-комфортні стосунки з татом, бабусею, подругами-однолітками. Небажання спілкуватися з мамою зумовлено тим, що мама проживає далеко, а також, зі слів дівчинки, мама віддала її до дитячого будинку, і саме цей спогад викликає у дитини негативні емоції і почуття. Вероніка потребує психологічно комфортних умов проживання, які на сьогодні їй ефективно забезпечує тато, [PERSON] (а.с. 162-163). Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1ст.161 СК України). Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO] року народження проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 704гривні 80копійок (а.с.1), та витрат на правничу допомогу у сумі 5000 гривень (а.с.9) . На підставі вищевказаного,

Outcome: approved