Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Вільнянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос» про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та . Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 14.01.2020 відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та справу призначен до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку зі звільненням у відставку судді [PERSON] , головуючим суддею по зазначеній справі визначено суддю Мануйлову Н. Ю., яка ухвалою від 22.05.2020 прийняла до свого провадження зазначену цивільну справу, та визначила розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У своєму позові позивач просить визнати протиправним, скасувати наказ про звільнення № 2 від 18 жовтня 2019р. та поновити його на посаді тренера-викладача відділення футболу у Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі «Колос», стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач скористувався своїм процесуальним правом, врегульованим нормою статті 179 ЦПК України, надавши суду та стороні у справі відповідь на відзив на позовну заяву, в якій ставить питання про визнання поважною причину пропуску строку для звернення до суду, та його поновлення. Під час розгляду справи позивач неодноразово визначався із сумами середнього заробітку за час вимушеного прогулу, подавши до суду відповідні заяви. Остаточна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахована за період\~з 01\~листопада 2019\~року по\~28\~грудня 2021року\~тавизначена позивачем у заяві від 28.12. 2021, розмір якої складає 116 817,26грн. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, вважає своє звільнення незаконним, пояснивши суду наступне. З 2009 року позивач працював у Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі «Колос» на посаді тренера-викладача відділення футболу. Наказом № 2 від 18.10.20219 його було звільнено з посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України з 31 жовтня 2019 року. Із вказаним наказом позивача було ознайомлено 11 листопада 2019 року, в той же день видано трудову книжку. Підставою для звільнення позивача виступає його особиста заява від 18.10.2019 про звільнення за угодою сторін. Втім позивач стверджує, що він не мав наміру та бажання на припинення трудового договору, оскільки він не подавав таку заяву роботодавцю в жодний спосіб. Проте позивач не спростовує той факт, що текст зазначеної заяви написано особисто ним під тиском керівництва організації Відповідача, без визначення дати. Позивач також доводить, що рукописний текст дати «18.10.2019» написано іншою особою. Вказаний факт у подальшому було підтверджено висновками почеркознавчої експертизи. Отже, відсутність належної його згоди на звільнення, не надає правові підстави вважати наявність його наміру звільнитись за угодою сторін. Позивач звертає увагу суду, що у день звільнення 31.10.2019 відповідачем були грубо порушені норм законодавства про працю, а саме не була видана трудова книжка та письмово не повідомлено про нараховані суми, належні йому при звільнені. На обґрунтування поважності причини пропуску строку для звернення до суду із цим позовом, позивач зазначає, що після отримання наказу № 2 від 18.10.2019 він письмово звернувся до органів Держпраці щодо незаконності процедури його відсторонення від роботи з подальшим звільненням. 04 грудня 2019 року отримав відповідь із зазначенням порушень відповідачем законодавства про працю, та роз`ясненням про його права на звернення до суду. Однак, [PERSON] з 02 по 16 грудня 2019 року хворів, що є об`єктивною непереборною обставиною. Тому після покращення його стану здоров`я він відразу звернувся за правничою допомогою та підготовлений позов подав до суду 19.12.2019, зі спливом незначного проміжку часу. У зв`язку\~з незаконним\~звільненням просить\~стягнути належну\~йому заробітну\~плату за\~час вимушеного\~прогулу з\~01\~листопада 2019рпо час винесення рішення - 28 грудня 2021 року у розмірі 116 817,26грн. Також, ставить питання щодо стягнення з відповідача сплачену суму в розмірі 16\~474,80грн. за проведення почеркознавчої експертизи. З огляду на зазначене вважає, що його позов є об`єктивним, закріплений належними та допустимими доказами, та просить суд задовольнити його у повному обсязі. Представник позивача адвокат Ткаченко Н.С. вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, оскільки процедура звільнення позивача проведена з грубим порушенням положень чинного трудового законодавства, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні дослідженими доказами. Підтримала пояснення позивача та доповнила їх наступним. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За нормами трудового законодавства своє волевиявлення на звільнення працівник викладає у відповідній заяві, та для фіксації відліку строку на звільнення, таку заяву подають через канцелярію чи уповноваженому на це працівнику для її реєстрацію у роботодавця. На такій заяві має бути вхідний номер чи дата реєстрації. Заява від 18.10.2019р. таких даних не містить, що свідчить про відсутність її реєстрації належним чином, та спростовує бажання самого позивача до звільнення. Також відсутнє підтвердження, що вказану заяву подано поштою. Вказує на те, що у заяві не визначено конкретної та узгодженої дати звільнення позивача, що є визначальним при розірванні трудового договору за угодою сторін. А враховуючи те, що має місце факт відпрацювання без визначення конкретної дати,тому вважає, що позивача звільнено без правових підстав. Факт рукописного тексту із датою «18.10.2019» виконано різними особами, що встановлено та підтверджено висновками Дніпропетровського НДІ судових експертиз. В виду зазначеного вважає, що позивачем у повному обсязі доведена відсутність наміру та бажання на розірвання трудового договору, що виключає у роботодавця право на звільнення позивача з підстав ч.1 ст.36 КЗпП України. Щодо поважності пропуску строку для звернення до суду, вважає, що позивачем у повному обсязі доведено ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. При цьому представник позивача посилається на правові висновки ВС з цього питання. Доводить, що розрахунок середнього заробітку позивача проведено у відповідності до положень постанови КМУ № 100. Просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. У відповідності до положень статей 178 та 180 ЦПК України відповідач скористувався своїм процесуальним правом та надав суду та учаснику справи свій відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача позов не визнав. На підтвердження своїх аргументів та обґрунтувань вважає, що процедура звільнення [PERSON] проведена у відповідності до норм чинного трудового законодавства України. Крім того, представник відповідача вважає, що неправильне визначення дати звільнення, якщо таке має місце, є підставою для зміни дати звільнення, а не для визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі. Основним аргументом представника для відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] виступає пропуск ним встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду із вказаними вимогами. Вважає, що оскільки позивачем отримано наказ 11.11.2019, що не спростовано і позивачем, то останнім днем подання позову є дата 11.12.2019. Також вважає, що позивачем цей строк пропущено без поважних причин, оскільки ним не доведено зворотне належними та допустимими доказами. А надана позивачем довідка про амбулаторне лікування останнього, на думку представника, не підтверджує поважність пропуску строку подання позову, оскільки таке лікування не носить характеру надзвичайної або невідворотної події. Представник відповідача звертає увагу суду на необхідність застосування принципу співмірності, шляхом зменшення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, на думку представника, закріплено правовим висновком КЦС ВС у постанові від 16.12.2020. Крім того, однією із підстав на зменшення судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є те, що позивач з квітня 2021 року офіційно працює та отримує заробітну плату. Також зазначає, що у першому процесуальному документі, яким виступає відзив на позов [PERSON] , відповідачем визначено витрати на правову допомогу представника, розмір якої складає суму 2400 грн. за кожне судове засідання. З огляду на вказане просить суд у задоволені позову [PERSON] відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу представника. Згідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За вимогами ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено: Відповідно до наказу по Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі (ДЮСШ) «Колос» від 31.08.2009 № 217 та згідно особистої заяви позивача, останнього з 01.09.2009 було прийнято на посаду тренера-викладача відділення футболу. За наказом по Вільнянській районній ДЮСШ «Колос» від 18.10.2019 № 2 [PERSON] з 31 жовтня 2019 року було звільнено з посади тренера-викладача відділення футболу за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача виступає особиста заява [PERSON] . Згідно табелю обліку робочого часу за жовтень 2019 року останнім робочим днем позивача і днем звільнення є 31 жовтня 2019 року. У зв`язку із відстороненням позивача від виконання своїх трудових обов`язків останній 07.11.2019 звернувся до ГУ Держпраці у Запорізькій області, про що свідчить відповідна заява. Листом ГУ Держпраці у Запорізькій області від 04.12.2019 № 08/02.8-05/10489 розглянуто звернення позивача щодо порушень Вільнянською районною ДЮСШ «Колос» процедури та підстав звільнення останнього, яким виступають наступні факти. У день звільнення позивачу не була видана належно оформлена трудова книжка, що є порушенням положень ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення). Крім того, відповідачем у порушення положень ч.1 ст. 116 КЗпП України не було повідомлено позивача про нараховані суми, належні йому при звільнені перед виплатою зазначених сум, що не було спростовано відповідачем. За результатами проведення заходу державного контролю органами Держпраці було складено акт на усунення виявлених порушень, директору Вільнянської районної ДЮСШ «Колос» видано припис. Акт від 29.11.2019 за № ЗП3859/574/АВ виконано інспектором праці ГУ Держпраці у Запорізькій області Єременко М.К., який фіксує порушення Вільнянською районною ДЮСШ «Колос» норм законодавства про працю, а саме положень ст.ст.47,83 та 116 КЗпП України. Вказаний акт оформлено у відповідності до норм чинного законодавства. На час розгляду справи цей акт ніким не скасовано, не оскаржено та не визнано незаконним. Листом від 01.11.2019 № 108 відповідач пропонував позивачу отримати трудову книжку, зазначивши часи прийому. Листом від 11.11.2019 № 116 відповідач відповів на звернення [PERSON] та роз`яснив, що його було звільнено згідно з наказом № 2 від 18.10.2019 на підставі його особистої заяви. В той же день , 11.11.2019, позивача було ознайомлено із оспрюваним наказом, про що свідчить особистий підпис [PERSON] . Також, позивачу надано копію цього наказу та видано його трудову книжку. Для встановлення наявності волевиявлення, наміру та бажання позивача на розірвання трудового договору, що має суттєве значення для розгляду цієї справи, у судовому засіданні позивач заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи,обґрунтовуючи це тим, що дата на заяві про звільнення написана не його рукою та взагалі поставлена іншою особою та відмінним чорнилом. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.12.2020 було задоволено клопотання позивача, та у цій справі призначено судову почеркознавчу експертизу, яку доручено експертам Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз. У зв`язку із чим провадження у справі зупинено до отримання висновку експертизи. Витрати на проведення експертизи покладено на позивача. Ухвалою суду від 24.05.2021 було відновлено провадження у цій цивільній справі та справу призначено до розгляду. За даними висновку експертів Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 24/25/26-21 проведення судової експертизи доручено комісії експертів у відповідному складі. Всі визначені експерти мають кваліфікаційний клас судового експерта, та дійсність їх свідоцтв підтверджено. Всі члени комісії експертів попереджені про кримінальну відповідальність за статями 384 та 385 КК України. Висновки почеркознавчої експертизи свідчать про те, що рукописні записи, якими виконаний текст заяви [PERSON] , датованої 18 жовтня 2019 року та цифровий рукописний запис «18.10.2019» виконано різними особами. Вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, надавши належну оцінку як кожного доказу окремо, так достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, що включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи з оплатою праці не нижче встановленого державною мінімального розміру. У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до\~положень пункту\~1\~частини першої\~статті 36\~КЗпП України\~підставами припинення\~трудового договору\~є угода сторін. Припинення трудового договору з цих підстав застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору з цих підстав не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника, оскільки така вимога діє лише при звільненні за власним бажанням (ст..38). При цьому день закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Аналогічну правову позицію з питання обов`язковості волевиявлення працівника на припинення трудового договору та чіткого визначення дати звільнення викладено у постановах КЦС ВС від 18.12.2019 та 15.07.2020, прийнятих у справі № 752/12431/17 та № 752/12431/17. Надана відповідачем заява [PERSON] від 18.10.2019 про розірвання трудового договору за угодою сторін не визначає конкретної дати звільнення позивача, обов`язковість якої передбачено нормами трудового права. Також суд приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності доказів подання ним особисто заяви від 18.10.2019, оскільки відсутні докази її реєстрації у журналі реєстрації внутрішніх документів відповідача, як того передбачають приписи ст.122 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5. Не доведено відповідачем отримання цієї заяви поштою. Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що висновки експертизи, складеної експертами Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 26.04.2021 встановлює, що цифровий рукописний запис «18.10.2019» у заяві про звільнення [PERSON] на ім`я директора Вільянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос», датованої 18 жовтня 2019 року виконано у різні часи та різними особами. Висновок судової експертизи є обґрунтованим, повним, ясним, достовірним та таким, що відповідає приписам Інструкції Міністерства юстиції України «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» від 08.10.1998р. № 53/5 (зі змінами та доповненнями). Пунктом 18 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 1992\~року №\~9\~"Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Враховуючи положення ч. 2 п. b ст. 9 Конвенції МОТ № 158 про розірвання трудових відносин за ініціативою роботодавця 1982 року, за яким тягар доказування наявності законних підстав для звільнення працівника лягає саме на роботодавця, суд вважає, що відповідачем не доведено та не доказано належними і допустимим доказами, законні підстави для звільнення [PERSON] за угодою сторін з підстав п 1 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутнє волевиявлення позивача на припинення трудового договору з цих підстав. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників процесу перед законом і судом. Зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд не визнає доводи відповідача про те, що кінцевий строк звернення позивача до суду визначається датою 11.12.2019, оскільки відповідно до приписів статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Офіційно отримавши 11.11.2019 копію наказу №2 від 18.10.2019 позивач мав право на звернення до суду із відповідним позовом у строк 12.12.2019 включно. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. ВС зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації прав на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносини. А перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова ВС від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У такий спосіб у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20.02.2019у у справі № 61-18809св18). При вирішені питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. При цьому поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Аналогічний правовий висновок містить постанова ВС від 9 листопада 2020 року у справі № 420/1813/19. Матеріали справи містять докази поважності причини пропуску позивачем визначеного законом місячного строку. Такими доказами виступає медична довідка, видана КНП «Вільнянська районна багатопрофільна лікарня» Вільнянської районної ради, висновки якої закріплені у медичній картці хворого та журналом реєстрації хворих, які на час розгляду справи ніким не спростовані та не оскаржені. За змістом медичної довідки позивач хворів з 02 грудня по 16 грудня (включно) 2019 року, що є поважною причиною. Таким чином, через поганий стан здоров`я позивач мав труднощі для своєчасного вчинення процесуальних дій, це підготовка та подача відповідного позову. А, враховуючи те, що позивач як особа юридично не обізнана, тому потребував часу для пошуку спеціаліста в галузі права для здійснення захисту своїх порушених прав. Суд також враховує сплив незначного проміжку часу для звернення до суду після одужання позивача. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, відповідно до статі 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 є частиною національного законодавства. Основним міжнародним договором, що стосується цивільного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, суд вважає правомірним поновлення позивачу пропущеного ним з поважних причин строку на звернення до суду. Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. (у редакції,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин) розрахунок середнього заробітку обчисляється за останніх два повних місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна плата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). При визначені розміру середнього заробітку позивача суд виходить з його заробітної плати за два останні повні відпрацьовані місяці вересень жовтень 2019 року. Розрахований згідно даних довідки відповідача від 29.11.2021 № 1, середньоденний заробіток [PERSON] дорівнює -215,53 грн. Період вимушеного прогулу становить з 01 листопада 2019 року по 28 грудня 2021 року. З урахуванням кількості робочих днів (542) у зазначеному періоді середній заробіток, що підлягає стягненню на користь [PERSON] , дорівнює 116 817,26грн. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» роз`яснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 113\~368,78грн.. гривні підлягає стягненню за вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Подана позивачем заява від 26 липня 2021р. про повернення коштів за проведену експертизу підлягає задоволенню, оскільки подана у відповідності та з дотриманням строків, передбачених положенням статті 141 ЦПК України. А розмір коштів, сплачених позивачем за експертизу, підтверджено відповідним актом № 24/25/26-21 здачі-приймання висновку експерта від 26.04.2021. Не заслуговують на увагу та є хибними аргументи відповідача щодо застосування принципу співмірності шляхом зменшення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки це суперечить приписам статті 235 КЗпП та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, які свідчать, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 22 травня 2019 року, прийнятої у справі № 572/2429/15-ц. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в виду працевлаштування позивача та отримання ним заробітної плати. А застосування пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України». Саме таку правову позицію сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року, прийнятої за розглядом цивільної справи № 826/808/16, яка не вбачає підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16). Норма частини другої 2 статті 141 ЦПК України визначає розподіл інших виплат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено витрати на правничу допомогу. Враховуючи законність та обґрунтованість позовних вимог, їх доведеність позивачем належними та допустимим доказами, суд вважає відсутність підстав для задоволення вимог відповідача про стягнення коштів, сплачених на правничу допомогу. Постановою ВР України від 17.07.2020р № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» було утворено у Запорізькій області Запорізький район (з адміністративним центром у місті Запоріжжя) у складі територій, в тому числі, Вільнянської міської територіальної громади, та ліквідовано у Запорізькій області: Вільянський район. У зв`язку із чим найменування відповідача було змінено, та на сьогодні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, значиться як Вільянська міська дитячо-юнацької спортивна школа «Колос». Таким чином суд дійшов висновку, що у відповідача відбулася тільки зміна найменування без будь-яких наслідків, передбачених при реорганізації установи відповідача. Тому, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд вважає правомірним змінити найменування відповідача на Вільнянську міську дитячо-юнацьку спортивну школу «Колос». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . При звернені до суду з позовом позивач на підставі вимог Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнений від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами, враховуючи повне задоволення позовних вимог, тому у відповідності до ч.1 ст.141\~ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved