Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в якому зазначила, що 09 червня 2001 року між нею [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Андрушівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №23. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що їх шлюб з відповідачем [PERSON] виявився невдалим, їм не вдалося створити гарних сімейних стосунків. На протязі останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбу. Між сторонами відсутнє взаєморозуміння, наявні протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Позивачка вважає, що збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить інтересам сім`ї та унеможливлює примирення з відповідачем. В поданій позовній заяві позивачка також зазначила, що їх спільна з відповідачем дитина [PERSON] проживає разом з нею та знаходяться на повному її утриманні. Відповідач самоусунувся від необхідності матеріально дбати про дитину, та не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Враховуючи вищезазначене, позивачка просить суд їх шлюб з відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до її повноліття. Судовий збір просить стягнути з відповідача на її користь. Позивачка в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище [PERSON] . Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що 09 червня 2001 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Андрушівського районного управління юстиції Житомирської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №23 (а.с.9). Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.10). Відповідно до довідки виданої Андрушівською міською радою від 21.05.2019 року №1523 вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , і разом з нею проживає та на повному її утриманні знаходиться дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Вказані обставини визнані відповідачем, та вважаються судом доведеними в порядку ч.1 ст. 82 ЦПК України. Спірні правовідносини виникли з сімейних відносин та регулюються ст.ст.112, 180, 182, 183, 191 СК України. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Врегулювання шлюбно - сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи укладення шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд дійшов висновку,що позов підлягає задоволенню. Суд вважає встановленим факт неможливості збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. Відповідно до ст.113 СК України, позивачці [PERSON] після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке вона отримала під час державної реєстрації шлюбу, що розривається - [PERSON] . Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України N 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.91 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.184 СК України, cуд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно п.17постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вбачається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В ході розгляду справи судом встановлено, що на даний час неповнолітня дитина - [PERSON] проживає разом з позивачкою по справі [PERSON] , та знаходиться на повному її утриманні, відповідач працездатний, відомості про наявність обставин, які унеможливлюють стягнення з нього аліментів в матеріалах справи відсутні, відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання своєї дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Задовольняючи позов, на підставі ч.2 ст.133, ч.1,2,6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 768,40 грн., а також на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved