Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 27.10.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудченко О.В. Відповідно до умов укладеного договору позики позивач передав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 29.500,00 грн. Відповідно до п.2 укладеного Договору позики сума позики має повертатися позичальником щомісячно готівкою, до 05 числа кожного місяця, починаючи з 05.12.2011 року, наступними частинами: до 05.12.2011 року - 750,00 грн., до 05.01.2012 року - 750,00 грн., до 05.02.2012 року - 750,00 грн., до 05.03.2012 року - 750,00 грн., до 05.05.2012 року - 750,00 грн., до 05.06.2012 року - 25750,00 грн. Далі позивач зазначає, що відповідач договір позики виконала частково, зокрема всі платежі у сумі 750,00 грн. були виконані, тобто в період з 05.12.2011 року по 05.05.2012 року, а останній платіж у сумі 25.750,00 грн. виконаний не був, чим були порушені умови договору. З метою досудового врегулювання даного питання, позивач неодноразово вимагав повернення боргу, однак відповідач відмовлялася повернути борг. Позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача борг у загальному розмірі 25750,00 грн. та судовий збір у розмірі 257,00 грн. (а.с.2-5). У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики частково недійсним посилаючись на те, що 27.10.2011 року між [PERSON] та нею, дійсно було укладено договір позики, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудченко О.В. Однак, з метою приховання стягнення з неї процентів за користування грошовими коштами приватний нотаріус записала в договорі, що [PERSON] ніби то отримала від [PERSON] суму коштів у розмірі 29500,00 грн. з урахуванням процентів у розмірі 750,00 грн. щомісячно з 05.12.2011 року по 05.05.2012 року. Однак, порушуючи законодавство України, не маючи відповідної ліцензії на отримання процентів у таких розмірах, а саме 36 % річних та з урахуванням суми неоподаткованого податку мінімуму на 2011 рік в сумі 494,50 грн. позивач порадився з нотаріусом і було вирішено включити в загальну суму ніби-то взятих з [PERSON] коштів, тобто, суму процентів у розмірі - 4500,00 грн., саме тому в договорі позики зазначено суму 29500,00 грн., яких вона не отримувала. Окрім цього, відповідач зазначає, що вона отримала від [PERSON] суму коштів у розмірі 25000,00 грн., з яких вже сплатила 4500,00 грн. Уточнивши зустрічні позовні вимоги, відповідач за основним позовом просила суд визнати частково недійсним договір позики від 27.10.2011 року, визнати суму у розмірі 10.500,00 грн., такою, що вже сплачена [PERSON], та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] залишок грошових коштів за договором позики у розмірі 14.500,00 грн., а також, стягнути з [PERSON] на її користь судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с.29-30,38-39). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року позовні вимоги [PERSON] - задоволено, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 25.750,00 грн., в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] - відмовлено (а.с.42,43-47). В апеляційній скарзі (а.с.52-54) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, оскільки: - суд не звернув уваги на те, що розподіл грошових коштів приховує під собою виплату відсотків за користування позикою; - навпроти суми 750,00 грн. в графі до " 05 травня 2012 року" позикодавець [PERSON] відмовився ставити підпис хоча грошова сума була сплачена і позивач не ставить питання про їх стягнення, що залишилось поза увагою суду; - позикодавець, заперечуючи переведення від позичальника грошових коштів на його банківські картки в якості погашення заборгованості за договором позики, але в той же час не надав суду доказів щодо переведення цих грошових коштів в якості виконання іншого зобов'язання, які начебто існували між сторонами; - суд не надав оцінки в оскаржуваному рішенні долученим до матеріалів справи [PERSON] банківським чекам; - судом не враховано пояснення [PERSON] щодо впливу тяжких обставин в силу яких вона була змушена укласти договір позики на кабальних умовах, куди без її волі були включені суми відсоткових нарахувань. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Задовольняючи основі позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що сторони уклали договір позики, внаслідок порушення умов виконання якого з боку позичальника виникла заборгованість. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2011 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача передав у позику грошові кошти у розмірі 29500,00 грн. на умовах часткового повернення позики щомісячно в сумі 750,00 грн. протягом з грудня 2011 року по червень 2012 року та остаточним поверненням залишку позики в сумі 25750,00 грн. до 05.06.2012 року (а.с.24). Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції встановив, що відповідач не надала суду доказів на підтвердження своїх тверджень щодо включення суми процентів до суми позики. Як вбачається зі справи, за змістом договору позики передбачено повернення позики черговими платежами в сумі 750,00 грн. Доказів того, що між сторонами була домовленість про те, що ці платежі є процентами за позикою, у справі немає. Доводи апеляційної скарги щодо укладення договору позики під впливом тяжких обставин, в силу яких відповідач була змушена укласти договір позики на кабальних умовах, не може бути прийняті до уваги, оскільки такі обставини не були предметом позову, а зустрічні позовні вимоги обґрунтовані посиланням на неотримання відповідачем частини грошових коштів. Тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови відповідачу в задоволенні зустрічного позову немає. Разом з тим заслуговують уваги доводи відповідача щодо повернення нею більшої суми позики шляхом сплати платежів за позикою на карткові рахунки позивача, на підтвердження яких відповідачем надані відповідні квитанції. Висновки суду щодо неприйняття таких доказів з посилання на відсутність розписок позивача про отримання ним цих сум в якості погашення позики та на п.5 договору позики про повернення позики готівкою, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки позивач отримання вказаних грошових коштів не заперечує та відповідачу їх не повернув. Тому само по собі невизнання позивачем отримання вказаних грошових коштів у якості повернення позики не може бути визнано доказом сплати цих коштів за іншими правовідносинами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем до зустрічного позову надані копії квитанцій про перерахування відповідачем коштів на ім'я позивача, отримання коштів за якими не заперечувалось представником позивача в суді апеляційної інстанції, а саме: на картковий рахунок позивача № [NUMBER]: 19.09.2013 року в сумі 750,00 грн. (а.с.25), 21.07.2012 року в сумі 750,00 грн. (а.с.26), 20.11.2012 року в сумі 1502,00 грн. (а.с.25), та на картковий рахунок позивача № 440588++ +41: 12.12.2013 року в сумі 750,00 грн. (а.с.26), 11.04.2014 в сумі 751,22 грн. (а.с.25), 30.04.2014 в сумі 300,00 грн. (а.с.26), 16.06.2014 року в сумі 449,74 грн. (а.с.25), а всього в сумі 5252,96 грн. В суді апеляційної інстанції представником позивача вказано, що ці платежі здійснені відповідачем за надання послуг з перевезень, але доказів з цього питання апеляційному суду не надав, в той час як відповідач пояснила, що з цього питання у неї наявні правовідносини з іншою особою, про що надала відповідні докази (а.с.89-93), які позивачем не спростовані. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнення заборгованості за договором позики та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 20497,04 грн. з врахуванням платежів відповідача на карткові рахунки позивача в сумі 5252,96 грн. з розрахунку: 25750,00 грн. -5252,96 грн. = 20497,04 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved