Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з зазначеним позовом та просила ухвалити рішення, котрим визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те що вона, [PERSON] , є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності набуто на підставі свідоцтва про право власності від 09.04.1998 року, виданого на підставі розпорядження від 09.04.1998 року №123392 (1/2 частина) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2009 року №1-105. Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». На даний час у вказаній квартирі зареєстрована онука позивача, [PERSON] , [INFO] , однак фактично вона більше одного року у квартирі не проживає, вселитись не намагалась та її особисті речі відсутні. Реєстрація [PERSON] у зазначеній квартирі перешкоджає вільному володінні, користуванні та розпорядженні квартирою позивачки. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що [PERSON] , [INFO] , втратила право користування квартирою [ADDRESS] , тому просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В. від 09 вересня 2020 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 21,22). Представник позивача, адвокат Завальнюк Д. Ю. надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову, проти винесення заочного рішення не заперечував. (а.с. 24). Відповідачу направлялась повістка за адресою реєстрації, однак конверт повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній». (а.с. 29,30). Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся у встановленому порядку за місцем реєстрації, причин неявки суду не сповістив та правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою представника позивача. (а.с. 24). З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] , є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8-11). Право власності набуто на підставі свідоцтва про право власності від 09.04.1998 року, виданого на підставі розпорядження від 09.04.1998 року №123392 (1/2 частина) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2009 року №1-105. Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». (а.с. 9). На даний час у вказаній квартирі зареєстрована онука позивача, [PERSON] , [INFO] , однак фактично вона більше одного року у квартирі не проживає, вселитись не намагалась та її особисті речі відсутні. (а.с. 12). Відповідно до акту про непроживання від 28.09.2020 року, що складений сусідами (кв. 41,57, 67) та посвідчений генеральним директором ТОВ «КК «Суворовський» [PERSON] про те, що [PERSON] з 01 січня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 31). Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться та протилежного матеріали справи не містять. Як вказано у Постанові ВСУ № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За результатом розгляду вказаної справи ВСУ постановив: «Усунути перешкоди [PERSON] у користуванні будинком, що розташований [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням». Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнавши [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved