Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

ТМО «Психіатрія» у м. Києві в особі голови комісії з реорганізації Мішиєва В.Д. звернувся до Подільського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з заявою про надання [PERSON] , [INFO] психіатричної допомоги у примусовому порядку. Згідно з розпорядженням голови Подільського районного суду м. Києва від 03 січня 2020 року №1 справу передано до Оболонського районного суду м. Києва у зв`язку з тим, що у Подільському районному суді м. Києва відсутня можливість сформувати склад суду для здійснення розгляду справи, оскільки не вистачає потрібної кількості присяжних для розподілу справи, у присяжних Подільського районного суду м. Києва закінчився строк повноважень, а нових присяжних Київська міська рада не затвердила. 03 січня 2020 року об 13 год 45 хв справа була передана на розгляд судді Яценко Н.О. Суддею невідкладно прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу о 16 год 00 хв 03 січня 2020 року у межах строку, визначеного ч. 1 ст. 341 ЦПК України. Судове засідання 03 січня 2020 року було знято зі складу у зв`язку із неможливістю сформувати склад суду та перепризначено до судового розгляду до 08.01.2020 року до 13 год. 45 хв. Свої вимоги заявник мотивував тим, що 31.12.2019 р. о 20 год. 00 хв. [PERSON] , [INFO] , що прописаний [ADDRESS] , був госпіталізований у відділення № 9 ТМО "ПСИХІАТРІЯ" у місті Києві за направленням спеціалізованої психіатричної бригади в зв`язку з неадекватною поведінкою (забіг до приміщення АЗС, почав кричати, напав на працівників із загрозою пістолетом та забризкав працівника з газового балончику). Заявник вказує, що психічний стан вперше змінився у 1999р., коли «в стані афекту під впливом поліції перевищив самозахист: наніс 12 ударів сокирою сусіду за стінкою (дядьку), так як він хотів вбити дружину і сина». Був засуджений за статтею 94, знаходився в місцях позбавлення волі з 1999р. по 2006р. З 2008р. неодноразово лікувався в психіатричній лікарні Харківської області (за словами хворого «через корупційні схеми поліції та лікарів»). Останнє стаціонарне лікування у 2017р. Підтримуюче лікування не приймає. Останні 2 роки та 9 місяців проживає у Києві як безхатченко за хворобливими мотивами («ховається від переслідування поліції»), пише заяви (52 шт.) до Генеральної прокуратури на працівників поліції Харківської області. В ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві поступив за рапортом поліції за направленням спеціалізованої психіатричної бригади. При поступленні дав згоду на госпіталізацію на добу. 02.01.2020 року [PERSON] оглянутий лікарською консультативною комісією у складі: голови комісії Лебедева Д.С., в.о. завідувача відділення №9 Ломтєва В. О., лікаря-психіатра Коркішко О. Д., в зв`язку з відмовою пацієнта від госпіталізації на добровільних підставах Заявник зазначає, що під час огляду в психічному статусі [PERSON] : Орієнтований. Напружений. З недовірою відноситься до оточуючих. Контакт формальний, малопродуктивний. Заявляє, що він «секретний співробітник СБУ», за ним «ведеться цілодобове відеоспостереження», він «переміщений з Харківської області для захисту від злочинних поліцейських», «має зв`язок з СБУ через смс мобільного телефону та Головпошамт до вимоги». Висловлює маячні ідеї переслідування, впливу, двійників. Пацієнт повідомляє, що його «хоче вбити родина [PERSON] , яка працює в охоронному агентстві та пов`язана з ворами у законі, підставляє його на кримінальні справи». В працівнику АЗС впізнав «особливо небезпечного злочинця Харківської області [PERSON]», який його «переслідує». Вважає, що на АЗС його хотіли отруїти, так як «кава є наркотичною речовиною». Мислення формальне, резонерське. Емоційно вихолощений. Негативістичний. Некритичний. Пацієнту було роз`яснено положення Закону України «Про психіатричну допомогу», категорично відмовляється від госпіталізації на загальних підставах. Посилаючись на те, що у зв`язку з наявністю у [PERSON] важкого психічного розладу та вчиненням ним дій, які являють собою небезпеку для оточуючих та для нього особисто, ураховуючи те, що [PERSON] відмовляється від лікування на добровільних підставах, заявник просив надати дозвіл на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. У судовому засіданні представник ТМО «Психіатрія» у м. Києві лікар-психіатр Ломтєва В.О. підтримала заяву з вищенаведених підстав та просила її задовольнити. Прокурор у судовому засіданні заяву підтримала, просила заяву задовольнити, вказала що інформації про внесення відомостей до ЄРДР по факту, що мали місце 31.12.2019 року відсутня. [PERSON] щодо госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку заперечував, суду пояснив, що зайшов на АЗС, заряжав телефон, попросив кип`ятку, налив кип`ятку, зазначив, що кава наркотичний препарат, пішов вилив каву, бачив особливо небезпечного злочинця [PERSON] . Вказує, що він є співробітником СБУ, був при виконанні службових обов`язків. Перебував на лікуванні у психіатричному закладі 7- 8 разів. Також просив не поміщати на примусове лікування оскільки він повинен інформувати генерала про дану подію та здати зброю, яку він купив взявши кредит. Представник [PERSON] - адвокат Лєгостаєв І.В. просив відмовити у задоволенні заяви, вказав, що його позиція відповідає позиції довірителя. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши заяву та додані до неї документи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. За правилами статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Положеннями статті 14 цього закону визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Судом встановлено, що згідно з висновком лікарсько - консультативної комісії від 02.01.2020 року [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Виражений апатико-дисоціативний дефект. Параноїдний синдром. F 20.00. У зв`язку з наявністю тяжкого психічного розладу та вчиненням [PERSON] дій, які являють собою небезпеку для оточуючих та для нього особисто, він потребує примусової госпіталізації до психіатричного закладу. Суд звертає увагу на те, що статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року, ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Оскільки, в ході судового розгляду судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Виражений апатико-дисоціативний дефект. Параноїдний синдром. F 20.00, агресивний до оточуючих, емоційно вихолощений, у зв`язку з чим, він вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved