Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, який був уточнений. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 23.09.2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Шлюбний договір або інші правочини про поділ майна між ними не укладались. У період шлюбу, та спільного проживання однією сім`єю, сторонами було нажито наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку А-1, загальною площею 53,2 м.кв., житловою площею 39,9 м.кв., Б-1 літня кухня, В-1 сарай, в-1 навіс, Г-1 гараж, Д-1 навіс, Е-1 гараж, Ж-1вбиральня, П-1 погріб, З-1 літній душ, К-1 колодязь, № 1-2 огорожа - 15000,00 грн. 13 вересня 2012 року сторони розлучилися. У зв`язку з чим, позивачка просить виділити та визнати право власності за [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 53,2 м.кв., житловою площею 39,9 м.кв., Б-1 літня кухня, В-1 сарай, в-1 навіс, Г-1 гараж, Д-1 навіс, Е-1 гараж, Ж-1 вбиральня, П-1 погріб, З-1 літній душ, К-1 колодязь, № 1-2 огорожа; стягнути з [PERSON] на її користь 7500,00 грн. в рахунок компенсації за Ѕ частку майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позивачка [PERSON] позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, виданого 23.09.2005 року виконавчим комітетом Демуринської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.09.2005 року, актовий запис № 5. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 7). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] , виданого 13.09.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 24 (а.с. 8). З копії розписки вбачається, що 11.05.2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 грн. в рахунок сплати за житловий будинок, який розташований за адресою: (а.с. 9). Як вбачається з копії технічного паспорту, власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 10-12). Відповідно до копії договору купівлі - продажу нерухомого майна від 26.09.2001 року, укладеного на Придніпровській товарній біржі, [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Склад нерухомого майна: будинок житловий А-1, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, в-1 навіс, Г-1 гараж, Д-1 навіс, Е-1 гараж, Ж-1 вбиральня, П-1 погріб, З-1 літній душ, К-1 колодязь, №1-2 огорожа. (а.с. 33). Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі-продажу, визначені в ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає по теперішній час. Відповідно ст. 227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не був посвідчений нотаріально, сторони позбавлені можливості зареєструвати нерухоме майно, а також вільно реалізувати їх права, як власників нерухомого майна. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладення угод, які не заборонені Законом. Отже, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані одночасно нормами ЦК УРСР (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи пріоритетність спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації відповідачем [PERSON] на товарній біржі договору купівлі-продажу житлового будинку слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було обов`язковим. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу сторонами, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України та СК України, то до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення цих Кодексів. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини та самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч.1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Беручи до уваги, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] був придбаний позивачкою та відповідачем саме у період шлюбу, що випливає із матеріалів справи, суд вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, частки у котрій є рівними, оскільки іншого судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.1) покладається на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved