Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з моменту народження проживають і перебувають на утриманні матері - позивача у справі, проте не зважаючи на те, що з відповідачем вони припинили сімейні відносини, розірвали шлюб і проживають окремо, відповідач жодної участі у вихованні дітей не приймає, хоч заборгованості зі сплати аліментів у меншому від мінімального розмірі не має, та змінюючи місце свого проживання, то за кордоном, то періодично перебуваючи в Україні, з дітьми не спілкується, натомість чинить перешкоди у вільному пересуванні дітей з вибором місця перебування, в тому числі, у виїзді дітей за кордон для оздоровлення, відпочинку, розширення світогляду, розвитку та навчання, раніше висловлюючи наміри про можливе відібрання дітей у позивача, чим порушує права дітей на вільне пересування, гідний розвиток, а у позивача немає іншого способу захисту прав дітей, окрім як в судовому порядку, тому позивач просила суд встановити місце проживання дітей з нею, їх матір`ю, в квартирі [ADDRESS] . Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 16 січня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з потребою у витребуванні від органу опіки та піклування їх висновку щодо доцільності визначення місця проживання з позивачем, що виконано третьою особою 20 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року підготовче провадження закрите з призначенням судового розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач, будучи належним чином повідомленим шляхом судових повісток та оголошення на веб-порталі судової влади, в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого проведений заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача. Представник третьої особи - орану опіки та піклування в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на висновок органу опіки та піклування, оформлений розпорядженням голови Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради від 14 квітня 2021 року № 39-р про доцільність визначення місця проживання дітей з позивачем, тому просила ухвалити рішення, яке відповідатиме інтересам дітей. Суд, заслухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши подані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог із задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 12 червня 2010 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 251 (а.с.4). На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року, що набрало законної сили з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.5, 6). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON] , [INFO] , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 22 березня 2011 року вчинено актовий запис № 370 та видано свідоцтво серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 21 серпня 2012 року вчинено актовий запис № 1067 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.8, 7). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, що набрало законної сили 09 січня 2015 року, позов [PERSON] задоволений, вирішено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 750,00 грн. на кожну дитину до досягнення кожною дитиною повноліття, починаючи стягнення з 28 листопада 2014 року; визначено, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону; в решті вимог відмовлено (а.с.10-11). Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Частиною 2 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Згідно довідки Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року за вих. № 6/5-245 [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 30 травня 2017 року по день надання інформації (а.с.39, 40). За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 серпня 2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за 01 серпня 2018 року за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці за кожною (а.с. 17-18). Таким чином, місце проживання позивача зареєстровано в квартирі, що належить на праві власності дітям сторін [PERSON] та [PERSON] з 01 серпня 2018 року. Також встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2019 року, що набрало законної сили 03 травня 2019 року, позов [PERSON] задоволений; визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с.13-14). Вказаним рішенням встановлені обставини непроживання [PERSON] у вказаній квартирі за місцем своєї реєстрації з вересня 2017 року. Разом з тим, згідно довідки Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року за вих. № 6/5-245 [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 04 січня 2011 року по день надання інформації (а.с.39). Між тим, рішеннями Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року та від 26 березня 2019 року встановлені обставин окремого від дітей проживання їх батька, відповідача у цій справі, що узгоджується з даними Адміністрації Держприкордонслужби від 15 березня 2019 року про перетин відповідачем державного кордону України і неперебування в Україні з 05 жовтня 2018 року (а.с.15). Одночасно судом встановлено, що відповідач жодного разу не погодив позивачу виїзд за межі території України дітей, в тому числі, і протягом 2019-2020 років з метою відпочинку, розвитку світогляду, оздоровлення, про що свідчить переписка у мессенджері представлена позивачем суду в копії, з категоричною відмовою відповідача у наданні згоди нотаріальної або через консульську установу з підстав наявного між сторонами міжособистісного конфлікту та неприязних відносин. Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування у відповідності зі ст. 19 СК України, 14 квітня 2021 року прийняла розпорядження № 39-р, підписане головою адміністрації та скріплене печаткою, про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, що проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.72). Як зазначено у цьому розаорядженні, представниками служби у справах дітей обстежувались умови проживання матері у вказаному житловому приміщенні та визнані задовільними і такими, що відповідають потребам дітей. Також, при прийнятті рішення враховано, що батько вихованням, розвитком дітей не цікавиться, з ними не проживає, власного місця проживання не має. Таким чином, встановлені судом обставини вчинення відповідачем перешкод у вільному пересуванні та виборі місця перебування, оздоровлення, відпочинку за межами території України, свідчить про наявний між сторонами юридичний спір стосовно місця проживання дітей. При цьому, суд відзначає, що згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України спір вирішується не з приводу встановлення адреси місця знаходження дітей, а з приводу проживання дітей з одним із батьків, які є вільними у виборі місця проживання та пересуванні в силу ст. 33 Конституції України, ч.ч.1, 6 ст. 29 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можуть мати одночасно кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України), і у такому разі особа здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором (ст. 6 Закону № 1382-IV), а наявність такої реєстрації не обмежує право особи на вибір іншого місця проживання. Саме по собі неприйняття участі у вихованні дітей, у їх розвитку, у спілкуванні з ними, ситуативну сплату аліментів у меншому ніж визначено рішенням суду розмірі з огляду на нездійснення державним виконавцем належної індексації згідно з законом, зважаючи на обставини його відсутності на території України та відсутність у нього житла на праві власності чи користування, а також не вчинення ним безпосередніх дій з фізичного відібрання дитини від матері, не є беззаперечним свідченням відсутності спору про право цивільне, в даному випадку - про місце проживання дітей з одним із батьків, за обставин невизнання інших складових повноцінного виховання дітей позивачем та можливості дітей вільно обирати місце проживання, перебування, вільно пересуватися за межі території України з іншим з батьків - матір`ю для відпочинку, оздоровлення, навчання, розширення світогляду, а так само наявності сварок та суперечок з цього питання, як і з будь-якого іншого питання стосовно дітей. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст. ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Абзацом 2 ч.1 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем, має стабільний заробіток, що свідчить не тільки про наявну можливість матеріального утримання дітей на належному рівні, а також і про сталі соціальні зв`язки за місцем проживання у м. Дніпрі, що певним чином утримують від швидких змін місця мешкання до іншої країни або непідконтрольної Україні території. Крім того, як встановлено судом, позивач неодноразово зверталась до відповідача протягом 2019-2020 років з приводу наданням відповідачем, як батьком дітей, дозволу на вивезення їх на відпочинок і оздоровлення до інших країн, тимчасово, а не на постійне місце проживання (а.с.16), а тому, не може підтверджувати спробу вивезення дітей за межі України з іншою ніж вказаною у заяві метою та на постійне місце проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів наявності самостійного доходу на території України чи за її межами, що прийнято до уваги як органом опіки та піклування при прийнятті розпорядження з приводу місця проживання дітей, так і судом в судовому засіданні. Самі по собі обставини відсутності заборгованості по аліментам, за якими державним виконавцем жодного разу не проведена індексація як про це визначено в рішенні суду, у зв`язку з чим розмір таких аліментів тривалий час менший за 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, не свідчить про наявність у відповідача самостійного доходу. Оцінивши зібрані у справі докази на належність, допустимість достовірність, кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що за встановленого наявного спору між батьками стосовно місця проживання дітей, з урахуванням віку дітей, умов їх утримання, розвитку, виховання, умов проживання, обставин належного піклування позивача за доньками, інтересам дітей відповідатиме проживання разом з матір`ю, що не тягне за собою обмеження батька у праві спілкування і участі у вихованні дитини, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню з визначенням місця проживання доньок сторін [PERSON] та [PERSON] з матір`ю - позивачем у справі, яка фактично проживає та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору підлягають покладенню на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved