Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Представник позивачки 07.12.2020 звернувся до суду з вищеназваним позовом та заявою від 28.01.2021, в яких просить суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» № 407-к/тр від 12.10.2020 про звільнення позивачки з 10.10.2020 на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України; поновити її на роботі у ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» на посаді головного маркшейдера; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.10.2020 по день постановлення судового рішення. Позовна заява обґрунтована тим, що наказом №76-к від 14.03.2017 була прийнята з 15.03.2017 на роботу у ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» на посаду головного маркшейдера. За весь час роботи завжди сумлінно виконувала посадові обов`язки, за що неодноразово була заохочена. З 15.09.2020 у ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» у зв`язку зі зміною керівництва здійснювався прийом-передача справ. Вона, як головний маркшейдер, мала здійснити заміри наявного вугілля на вугільному складі. 15.09.2020 вона з іншими працівниками здійснила такі заміри, про що був складений акт. Однак, 21.09.2020 головний маркшейдер ДП «Первомайськвугілля» повторно здійснив заміри вугілля, застосувавши інші форми та повноту форм вугілля, внаслідок чого вугілля на складі виявилось менше на 6,6 тон. Вона була не згодна з цими замірами, однак новий директор шахти змусив її підписати акт, обвинувачуючи її у прихованні недостачі. З 22.09.2020 по 10.10.2020 включно через погіршення стану здоров`я вона перебувала на стаціонарному лікуванні з гіпертонічним кризом. 12.10.2020, вийшовши на роботу, отримала наказ про звільнення з 10.10.2020 за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Вважає звільнення незаконним, оскільки не займала посаду керівника або заступника керівника підприємства, установи, організації чи іншу посаду, з якої може бути проведено звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення проведено 10.10.2020, тобто у день, коли вона ще перебувала на лікарняному, що заборонено згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України. Грубого порушення трудових обов`язків не допускала, так як не доведено, що вона невірно зробила заміри вугілля, умисно приховала недостачу та наявність недостачі. Вважає, що не пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, оскільки згідно Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 09.12.2020 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 28.01.2021. 19.01.2021, у встановлений судом строк, представник відповідача надав відзив, у якому позов не визнав, зазначивши, що позивачка звільнена з посади за неправильність замірів вугілля на вугільному складі шахти, що призвело до матеріальних збитків підприємству. Згідно п.7 посадової інструкції головний маркшейдер несе відповідальність за недостовірність даних замірів про залишки вугілля на вугільних складах. У провадженні СВ Попаснянського ВП ГУНП в Луганській області знаходиться кримінальне провадження №12020130530000506 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України, щодо можливого розкрадання вугілля зі складів шахти. За таких обставин дії позивачки є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків. Позивачка надала відповідачу листок непрацездатності 12.10.2020, згідно якого вона перебувала на лікарняному з 22.09.2020 по 10.10.2020. Наказом від 12.10.2020 її звільнено з 10.10.2020, який є останнім днем роботи, тому твердження, що її звільнено під час лікарняного не відповідає дійсності. Позивачка пропустила строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України та не навела поважних причин його пропуску. Посилаючись на ст. 256 ЦК України щодо позовної давності та п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України представник відповідача просила залишити позовну заяву без розгляду. 26.01.2021, у встановлений судом строк, представник позивачки надав відповідь на відзив, у якому не погодився з викладеними представником відповідача аргументами та повторно навів обґрунтування позовних вимог, викладене у позовній заяві, доповнивши, що факт порушення кримінального провадження щодо розкрадання вугілля не підтверджує вчинення позивачкою дій, що становлять одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Позивачка у судове засідання не з`явилась, у письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача просила залишити позов без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, навела аргументи, викладені у відзиві. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що позивачка 15.03.2017 була прийнята на роботу у ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» на посаду головного маркшейдера, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12) та визнано відповідачем. Згідно п.1.1., 1.2 посадової інструкції головного маркшейдера ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» головний маркшейдер шахти призначається та звільняється з посади на підставі наказу директора за поданням головного інженера; адміністративно та функціонально головний маркшейдер шахти підпорядковується головному інженеру. Наказом в.о. директора ВП «шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» № 407-к/тр від 12.10.2020 звільнено [PERSON] , головного маркшейдера маркшейдерської служби, 10.10.2020 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно пункту 1 статті 41 КЗпП України. Підставою у наказі зазначено: 1) доповідна в.о. головного інженера шахти [PERSON] від 22.09.2020, зареєстрована за№85; 2) акт про відмову надання [PERSON] письмового пояснення від 22.09.2020; 3) копії актів заміру рядового вугілля на вугільному складі від 15.09.2020, від 21.09.2020; 4) листок непрацездатності з 22.09.2020 по 10.10.2020; 5) табель обліку робочого часу (а.с.18). Згідно копії листка непрацездатності, виданого 10.10.2020, позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні з 22.09.2020 по 10.10.2020, стати до роботи - 11.10.2020 (а.с.19). 11.10.2020 є вихідним днем (неділя). Позивачка не є членом будь-якої профспілки, що визнано сторонами. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Перелік працівників, наведений у п. 1 ст. 41 КЗпП, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. На це звертає увагу Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 (пункт 27). Керівником є особа, яка виконує функції і має повноваження керівника (директор, генеральний директор, ректор, голова представництва, голова правління та ін.). Якщо йдеться про колегіальний виконавчий орган, керівником є голова правління/дирекції, генеральний директор. Заступниками керівників вважаються не лише особи, у назві посад яких є слово «заступник», а й інші працівники, яким відповідним наказом/протоколом надано статус заступників керівників (у т. ч. тимчасово та/або за сумісництвом). Головний маркшейдер не є керівником ДП «Первомайськвугілля» та керівником його структурного підрозділу ВП «шахта «Гірська». Згідно посадової інструкції головного маркшейдера, ця посада не віднесена до заступників керівника. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження покладення на позивачку тимчасово або за сумісництвом обов`язків заступника керівника структурного підрозділу. Також посада головного маркшейдера не має стосунку до інших перелічених у п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України посад. Отже, звільнення позивачки з посади головного маркшейдера на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України є грубим порушенням трудового законодавства, незалежно від наявності чи відсутності у її діях порушення трудових обов`язків. Відповідно до ч.3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як зазначено вище, позивачка перебувала у відпустці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 22.09.2020 по10.10.2020 включно (стати до роботи 11.10.2020) (а.с.19). Отже, 10.10.2020 позивачка перебувала у відпустці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином, звільнення позивачки 10.10.2020 під час тимчасової непрацездатності є грубим порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Видання відповідачем наказу 12.10.2020 не усуває це порушення, оскільки у наказі датою звільнення зазначено 10.10.2020. Посилання представника відповідача на те, що 10.10.2020 був останній день роботи позивачки є безпідставними. Виходячи з викладеного, суд вважає, що наказ про звільнення позивачки виданий в порушення наведених норм трудового законодавства, а тому позовні вимоги про визнання його незаконним та скасування є обґрунтованими. Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивачки, то є також обґрунтованими позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Період вимушеного прогулу позивачки рахується з наступного дня за днем звільнення, тобто з 11.10.2020, по день постановлення рішення суду - 28.01.2021. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачки за період з 11.10.2020 по 28.01.2021 включно складає 55 114,46 грн, виходячи з кількості робочих днів за цей період згідно норм тривалості робочого часу при 8-годинному робочому дні 40-годинному робочому тижні - 71 робочий день (11.10.2020 - вихідний день не враховано у розрахунок), та середньоденної заробітної плати позивачки у сумі 776,26 грн згідно довідки від 02.12.2020 (а.с.28) (71 х 776,26 = 55 114,46). Позивачкою не пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки згідно п.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановами КМУ №211 від 11.03.2020, №392 від 20.05.2020, №641 від 22.07.2020, №1236 від 09.12.2020 встановлено та продовжено до 28.02.2021 дію карантину. Цією нормою КЗпП України імперативно, без будь-яких умов, визначено автоматичне продовження строків, передбачених ст. 233 КЗпП України. Отже, строк звернення до суду є автоматично продовженим до закінчення карантину та не є пропущеним. При цьому суд зазначає, що представник відповідача помилково у відзиві та у судовому засідання посилався на норми ЦК України щодо позовної давності, оскільки наведений вище строк не є строком позовної давності, а також на норми ЦПК України, оскільки наведений вище строк встановлений та регулюються нормами КЗпП України і не процесуальним строком, який підпадає під дію цивільного-процесуального законодавства. Також є абсолютно неправомірною позиція відповідача щодо залишення позову без розгляду внаслідок пропущення строку звернення до суду, оскільки цивільне процесуальне законодавство, на відміну від адміністративно-процесуального, таких наслідків не містить. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, згідно ст. 141 ЦПК України, на відповідача покладається сплата судового збору на користь держави з двох позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, які є нерозривно пов`язаними, та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого за ставками на день звернення до суду для фізичної особи (яка зверталась із позовом) складає 1681,60 грн (840,80 грн х 2). Згідно ст. 430 ч.1 п.2, 4 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ст. 41 ч.1 п.1, 235 КЗпП України,

Outcome: approved