Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що у березні 2016 року він звернувся у Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи. 04.03.2016 судом відкрито провадження у даній цивільній справі (№ 456/451/16-ц., провадження № 2/456/772/2016) та призначено її до судового розгляду. Також 04.03.2016 вирішено питання про забезпечення позову у вказаній справі, накладено арешт на транспортний засіб марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що належав відповідачу [PERSON] з 03.07.2010 року. Ухвалу про забезпечення позову судом звернуто до негайного виконання. Одночасно її копію скеровано відповідачу [PERSON] разом із копією ухвали про відкриття провадження у справі, копією позову із додатками, для відома. Вказані процесуальні документи та матеріали позову відповідач [PERSON] одержав. Окрім того, про наявність ухвали про забезпечення позову відповідач [PERSON] міг дізнатися з ЄДРСР, де ухвала є у вільному доступі. Заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленим 22.06.2016 у зазначеній вище цивільній справі (№ 456/451/16-ц., провадження № 2/456/772/2016) за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи, позов задоволено повністю. Стягнено з відповідача [PERSON] на користь позивача 29 249 грн. заподіяної шкоди, а також 826 грн. 81 коп. судових витрат у справі, а всього - 30075 грн. 81 коп. Заочне рішення суду набрало законної сили 31.08.2016 та звернуто до виконання. У ході виконавчого провадження щодо виконання зазначеного вище заочного рішення суду позивачу стало відомо, що відповідач (боржник) [PERSON] 17.03.2016 року відчужив транспортний засіб марки Volkswagen Crafter, державний номерний знак [NUMBER] , щодо якого ще 04.03.2016 року вжито заходів забезпечення позову, своєму синові - відповідачу [PERSON] , про що вчинено договір купівлі-продажу №1013/01/4645/2016, однак автомобіль з державного обліку не знятий та надалі обліковується за наведеним реєстраційним номером. Виконавчою службою встановлено, що іншого майна, окрім відчужуваного транспортного засобу, відповідач [PERSON] не має, як і не одержує офіційних доходів чи заробітку. За таких обставин є усі підстави стверджувати, що відповідач [PERSON] дізнавшись про ухвалу від 04.03.2016 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний йому на праві власності ще з 03.07.2010 року автомобіль марки Volkswagen Crafter, державний номерний знак [NUMBER] , у найкоротший термін -17.03.2016 відчужив його своєму синові - відповідачу [PERSON] умисно, з метою уникнення відповідальності по виконанню рішення суду, у цивільній справі № 456/451/16-ц., провадження № 2/456/772/2016. Про прихований умисел у діях обох відповідачів при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу свідчить і той факт, що автомобіль, який є предметом такого договору і щодо якого вжито заходів забезпечення позову, надалі перебуває у фактичному володінні відповідача [PERSON] і використовується останнім для своїх цілей. Крім того, згідно даних облікової картки він має право керування цим транспортним засобом. Окремо слід відзначити і ту обставину, що батько продав сину автомобіль за 30000 грн., що є нонсенсом. Враховуючи ту обставину, що заочне рішення суду від 22.06.2016 року набрало законної сили лише 31.08.2016 року і виконавче провадження відкрито 07.09.2016 на підставі виданого виконавчого листа, позивачу стало відомо лише у жовтні 2016 року. Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №1013/01/4645/2016 транспортного засобу марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску (тип кузова вантажопасажирський, жовтого кольору, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] , укладений 17.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Стрийським міськрайонним судом Львівської області від 11.11.2016 у виді заборони вчинення будь-яких дій по відчуженню транспортного засобу «Volkswagen Crafter», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на викладені у позові обставини, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду не заперечує. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідач [PERSON] уклав з сином договір купівлі продажу автомобіля з метою уникнення цивільної відповідальності та не відшкодування шкоди, всупереч ухвали суду про накладення на автомобіль арешту. Жодних наслідків укладеного договору не настало, оскільки він і надалі володіє і користується даним автомобілем. Вказані обставини підтверджують фіктивність укладеного договору, тому вважає позовні вимоги підставними і просить суд позов задовольнити. Відповідачі повторно у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подали. Представник третьої особи Територіального сервісного центру 4645 Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України та третя особа [PERSON] Н. П. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подали. Заяви та клопотання учасників справи. Позивачем подано: заяву про забезпечення доказів (Т.1 а.с.22); клопотання про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.128). Представником позивача подано: клопотання про видачу копії ухвали від 11.11.2016 (Т.1 а.с.35 ); заяву про відновлення провадження у справі (Т.1 а.с.49, 114, 151); клопотання про витребування доказів (Т.1 а.с.97); клопотання про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.165, Т.2 а.с.19); клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (Т.1 а.с.166); клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (Т.1 212); клопотання про безпідставність відводів та затягування розгляду справи (Т.2 а.с.43); клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (Т.2 а.с.47). Представником відповідача [PERSON] : подано заяву про видачу копії ухвали від 11.11.2016 (Т.1 а.с.36); клопотання про залучення третьої особи (Т.1 а.с.90-91); заяву про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.129); клопотання про залучення до участі у справі страховика (Т.1 а.с.183). Третьою особою [PERSON] подано: заяву про видачу копії ухвали та копії позовної заяви (Т.1 а.с.239); клопотання про об`єднання в одне провадження зустрічного позову (Т.2 а.с.42); заяву про відвід судді (Т.1 а.с.213, Т.1 а.с.214-215, Т.1 а.с.233-234, Т.2 а.с.17-18, Т.2 а.с.67-71); заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.2 а.с.89-90). Відповідачем [PERSON] подано: заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.2 а.с.91) Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 31.10.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (Т.1 а.с.27-28). Ухвалою судового засідання від 11.11.2016 задоволено заяву позивача про забезпечення доказів (Т.1 а.с.27). Ухвалами судового засідання від 22.12.2016, 22.01.2018, 12.01.2018, 15.07.2019,19.09.2019, 12.12.2019 зупинено провадження у справі (Т.1 а.с.45-4, Т.1 а.с.100-101, Т.1 а.с.149-150, Т.1 а.с.216-217, Т.1 а.с.235-236, Т.2 а.с.20-21). Ухвалами від 22.06.2017, 12.03.2017, 15.03.2019, 18.07.2019, 15.10.2019, 17.12.2019 відновлено провадження у справі (Т.1 а.с.54, Т.1 а.с.116, Т.1 а.с.154, Т.1 а.с.218, Т.1 а.с.243, Т.2 а.с.23 ). Ухвалою судового засідання від 05.03.2020 відмовлено у задоволенні відводу (Т.2 а.с.72-73). Постановою Львівського апеляційного суду від 03.09.2020 апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, протокольну ухвалу від 05.03.2020 скасовано, справу направлено для продовження розгляду (Т.2 а.с.115-116). Ухвалою судового засідання від 16.02.2021 відмовлено [PERSON] та [PERSON] у прийнятті зустрічного позову (Т.2 а.с.182-183). 21.10.2019, 18.12.2019, 06.02.2020, 05.03.2020, 02.02.2021 судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №456/3268/16-ц відповідачів та третю особу [PERSON] (Т.2 а.с.1-4, Т.2 а.с.38-41, Т.2 а.с.55-58, Т.2 а.с.83-86, Т.2 а.с.162-163). Заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до ухвали Стрийського міськрайонного суду від 04.03.2016 по справі №456/451/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи накладено арешт на транспортний засіб марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що належав відповідачу [PERSON] (Т.1 а.с.7). Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду від 22.06.2016 по справі №456/451/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи позов задоволено, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 29249 грн.та судові витрати в розмірі 826,81грн. (Т.1 а.с.8-90). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №1013/01/4645/2016 від 17.03.2016 укладеного в територіальному сервісному центрі МВС №4645 [PERSON] продав, а [PERSON] купив транспортний засіб марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за 30000грн. (Т.1 а.с.10, 112). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 20.10.1993 серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 20.10.1993, актовий запис №476, дружині прізвище змінено на « [PERSON] » (Т.1 а.с.96). Як вбачається з диску із відеозаписом та фотокопій відповідач [PERSON] після відчуження транспортного засобу марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] відповідачу [PERSON] й надалі користується ним (Т.1 а.с.167-173). Крім цього, судом досліджено матеріали цивільної справи №456/451/16-ц провадження 2/456/772/2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 04.03.2016 накладено арешт на транспортний засіб марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.31); рішенням від 22.06.2016 позов задоволено, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 29249 грн.та судові витрати в розмірі 826,81грн.(а.с.53-54). Ухвалою судового засідання від 23.01.2017 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 22.06.2016 залишено без задоволення (а.с.89-90). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.05.2017 апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] відхилено, заочне рішення Стрийського міськрайонного суду від 22.06.2016 залишено без змін (а.с.159-164). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.11.2017 апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Стрийського міськрайонного суду від 22.06.2016 закрито (а.с.200-202). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з вчиненням відповідачем правочину (договору-купівлі продажу), який було укладено в період дії встановленої судом заборони на відчуження транспортного засобу. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи робити неможливим виконання рішення суду. Отже метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконання такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Вказана правова позиція наведена у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі № 6-2552цс16 від 18 січня 2017 року. Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави стверджувати, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину (заінтересовані особи). Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що предметом оспорювання є договір купівлі-продажу №1013/01/4645/2016 транспортного засобу марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , укладений 17.03.2016 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Суд звертає увагу, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.06.2016 у цивільній справі № 456/451/16-ц., провадження № 2/456/772/2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи, позов задоволено повністю. Стягнено з [PERSON] на користь позивача 29 249 грн. заподіяної шкоди, а також 826 грн. 81 коп. судових витрат у справі, а всього - 30075 грн. 81 коп. Рішення суду набрало законної сили 31.08.2016. Крім цього, суд зазначає, що 04.03.2016 у справі № 456/451/16-ц винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Volkswagen Crafter 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Слід звернути увагу, що ухвала про забезпечення позову у відповідному державному реєстрі не була зареєстрована, однак це не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Отже, дані обставини вказують на те, що оспорюваний договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про відшкодування шкоди, що вказує на наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсними з вказаної підстави. При цьому, суд зазначає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про відшкодування коштів, що набрало законної сили. Боржник проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його близькі родичі, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно, оскільки укладається договір, який направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та оцінивши дійсні обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову, оскільки станом на момент вчинення правочину відповідач [PERSON] знав про існуюче рішення щодо стягнення боргу на користь позивача, та міг передбачити негативні наслідки у зв`язку із цим, однак, маючи на меті приховування рухомого майна, здійснив дії щодо укладання договору купівлі-продажу та переходу права власності на майно до близького родича, хоч фактично продовжує користуватися вказаним майном, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним, достатньо мотивованим, тому підлягає до задоволення. На підставі статей 203, 215, 216 ЦК України та

Outcome: approved