Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], зазначивши третіми особами [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], КП «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради, про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позов обгрунтовувала тим, що в 1991 року вона на підставі ордеру разом з батьками, відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON], вселилася у вказану квартиру. У 2003 році батьки розірвали шлюб. Зазначала, що з 2005 року відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин, витрат по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, тому в силу ст.ст. 71,72 ЖК України, втратив право на користування вказаною квартирою. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою в [ADDRESS]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено. Скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2015 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним в силу невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] добровільно, без примусу та перешкод з боку позивачки [PERSON] та її матері [PERSON], не користується квартирою [ADDRESS] протягом восьми років. [PERSON] зазначає, що висновок суду про наявність сварок між нею та [PERSON], [PERSON] є припущенням районного суду, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. Як вказує заявниця, з 2009 року [PERSON] не цікавиться спірним житлом, будь-яких обов'язків по утриманню житла не несе, про що не заперечує відповідач, але стверджує, що у нього були поважні причини. У 2008 році у спірній квартирі жили сторонні особи, а відповідач проживав у [ADDRESS], що підтверджується постановою ЧМВ УМВС України про відмову в порушенні кримінальної справи, виписками №№1504, 3495 із медичної картки [PERSON] та поясненнями сусідів. На думку заявниці непроживання відповідача у спірній квартирі через необхідність догляду за матір'ю [PERSON], яка проживала в с. Орлівка Куликівського району та померла [INFO] року, не підтверджується матеріалами справи, зважаючи на те, що до кінця 2013 року [PERSON] працював в ПП «[INFO]» в м. Чернігові, його робоча зміна починалася о 07 год. 00 хв., тому такий графік роботи не дозволяв йому постійно проживати в с. Орлівка Куликівського району, крім вихідних днів. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та третьої особи [PERSON], яка просила задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду, відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] як наймач квартири [ADDRESS], інвалід третьої групи, який страждає хронічними соматичними захворювання, що систематично загострюються та потребують стаціонарного лікування, не маючи іншого житла вимушено та з поважних причин не проживає в [ADDRESS] з метою уникнення сварок з колишньою дружиною та донькою, створення належних житлових умов доньці [PERSON], яка проживає у спірній квартирі у фактичному шлюбі з [PERSON], де житлові кімнати не є ізольовані. Однак, погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення із наступних підстав. По справі встановлено, що з 16 травня 1987 року по 26 листопада 2003 року відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9,13). Позивачка [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] З копії особового рахунку №100430-4, виданого КП «ЖЕК-10» м. Чернігова, вбачається, що з 14 січня 1992 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] як наймач, [PERSON], [PERSON], а з 30 серпня 2005 року - [PERSON].(а.с. 41), згідно ордеру № 1045 від 04.11.91 року. Квартира належить до державного житлового фонду. У 2009 році відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 жовтня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30 листопада 2009 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Після рішення суду у 2009 році у спірну квартиру вселилися позивачка [PERSON] разом із матір'ю [PERSON], проти чого не заперечував відповідач, та стали в ній постійно мешкати. За поясненнями відповідача [PERSON], даними ним у суді апеляційної інстанції, після вселення доньки, він віддав їй ключі, добровільно залишив квартиру, щоб не заважати мешкати донці. На запитання суду щодо його намірів до спірної квартири, відповідач повідомив, що у разі зняття його з реєстрації, він «залишиться на вулиці», а йому необхідно проходити лікування із зазначенням місця реєстрації. При цьому у матеріалах справи містяться виписки №№ 1504, 3495 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON], з яких вбачається, що відповідач у період з 02.02.2015 року по 12.02.2015 року, з 13.03.2015 року по 26.03.2015 року проходив лікування у Чернігівській міській лікарні №2, зазначаючи місцем свого проживання - [ADDRESS] (а.с.97,98), тобто фактичне місце проживання. Посилання відповідача як на поважну причину непроживання у спірній квартирі з 2009 року на виконання ним синівського обов'язку по догляду за своєю матір'ю, що проживала у [ADDRESS] та померла [INFO] року (а.с. 104), на підтвердження чого відповідачем надано акт від 12 січня 2016 року (а.с. 106), не заслуговують на увагу, зважаючи на відсутність документального підтвердження потреби його матері у наданні такої допомоги та на особисті пояснення самого відповідача про добровільність залишення спірного житла. Крім того, зазначений акт не містить відомостей, про те, що відповідач здійснював постійний догляд за своєю матір'ю з грудня 2009 року. Апеляційний суд вважає, що відповідач починаючи з 2009 року ніяким чином не цікавився спірним житлом, не сплачував комунальні послуги, наміру та бажання проживати у ньому не виявляв. Доводи відповідача щодо зміни замків у спірному житловому приміщенні матеріалами справи не підтверджені. До того ж у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження фактів створення перешкод відповідачу у проживанні у спірній квартирі до звернення до суду із даним позовом [PERSON], що мало місце 23.12.2014 року. У справі міститься висновок від 25.03.2016 року про результати перевірки звернення [PERSON] щодо перешкоджання у проживанні йому у спірній квартирі, яке надійшло до компетентних органів 17.03.2016 року, тобто після звернення [PERSON] з даним позовом (23.12.2014 року) та після скасування ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2016 року (а.с 123) заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.03.2015 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Судом апеляційної інстанції беззаперечно встановлено факт непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні з 2009 року без поважних причин, а тому висновок районного суду про вимушеність його не проживання у спірній квартирі є помилковим та не підтвердженим матеріалами справи. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ґрунтуються на положеннях ст. 71, 72 ЖК України та підлягають задоволенню. Оскільки суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, невірно застосував положення ст. 71, 72 ЖК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги підлягають відшкодуванню на користь [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 546 грн. 76 коп. (243 грн. 60 коп. (1218 грн. х 0,2) за розгляд справи у суді першої інстанції + 303 грн. 16 коп. (1378 грн. х 0,2 х 110%) за апеляційний розгляд справи) (а.с.1,172).

Outcome: approved