Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи тим, що рішенням Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 32 сесії 5 скликання від 25.02.2009 року № 8 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,3 га, у тому числі: для ведення селянського господарства - 0.3 га (сіножаті) в с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. На підставі цього рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5324080701:01:001:1082 серії ЯИ № 868724, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011054600050 від 09.12.2009 року. Рішення за №8 від 25.02.2009 року прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги та належить до земель водного фонду України та відповідно до ст. 83 ЗК України не може передаватись у приватну власність. Вважає, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Підставою представництва прокурором інтересів держави зазначає відсутність у органів Держгеокадастру повноважень на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності. Просиввизнати недійсними незаконним та скасувати рішення Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 32 сесії 5 скликання від 25.02.2009 року № 8, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,3 га , у тому числі: для ведення селянського господарства - 0.3 га (сіножаті) в с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, та Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5324080701:01:001:1082 серії ЯИ № 868724, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011054600050 від 09.12.2009 року. Представник [PERSON] - адвокат Бибик В.А. надав відзив на позов, у якому просив повністю відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позов поданий та підписаний неуповноваженою особою, оскільки перший заступник прокурора Полтавської області наділений підписувати позовні заяви за умови відсутності керівника обласної прокуратури.Зазначав, що прокурором пропущений строк позовної давності, перебіг якого починається з часу, коли Гожулівська сільська рада здійснила передачу земельної ділянки, тобто, з 25.02.2009 року. Також вважає, що суд повинен критично оцінювати письмові докази , що підтверджують розташування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, оскільки зазначені докази отримані станом на 2019 рік, тобто через 10 років з моменту оформлення права на спірну ділянку, тому неможливо встановити, чи перебувала спірна ділянка в межах прибережної захисної смуги на момент її передачі у власність, оскільки межа із водним об`єктом не є фіксованою і стабільною. Прокурор у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бибик В.А. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов. Представник Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без їхньої участі, при винесенні рішення по справі покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Встановлено, що рішенням Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 32 сесії 5 скликання від 25.02.2009 року № 8 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,3 га , у тому числі: для ведення селянського господарства - 0.3 га (сіножаті) в с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області(а.с.19). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 868724, виданим Гожулівською сільською радою 09.12.2019 року та зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011054600050, [PERSON] на підставі рішення від 25.02.2009 року32 сесії 5 скликання № 8 Гожулівської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0,3000 га за кадастровим номером5324080701:01:001:1082, що розташована в с.Гожули Полтавського району Полтавської області, яке призначене для ведення особистого селянського господарства (а.с.20). Як вбачається з листа Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 07.02.2019 року та від 21.02.2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 5324080701:01:001:1082 повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги ставків (а.с.55,56). Згідно з Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 08.02.2019 року, проведенного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, рішення Гожулівської сільської ради Полтавського району щодо передачі у приватну власність земельних ділянок, зокрема, з кадастровим номером 5324080701:01:001:1082, що знаходиться у с.Гожули Полтавського району Полтавської області, прийняті без урахування меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, що є порушенням статті 60 та статті 61 Земельного кодексу України (а.с.50-53). Відповідно до положень ч.ч. 6-10 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Гожулівської сільської ради від 24.07.2008 року №10, надано дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації по виготовленню державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,40 га, а саме: 0,40 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.35), а не проекту відведення земельної ділянки. Положеннями ст. 83 Земельного кодексу України зазначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Згідно з вимогами ст. 83 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду. Положеннями ст. 4 Водного кодексу України та ч.1 ст. 58 Земельного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до ст. 87 ВК України для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України. Виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад зобов`язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Згідно з положеннями ст.88 Водного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до листа Гожулівської сільської ради Полтавського району від 19.02.2019 року, станом на період 2004-2009 роки був відсутній генеральний план території села Гожули, оскільки план земельно-господарського устрою та зонування території розробляється на основі генерального плану, тому надати містобудівну документацію неможливо (а.с.44). Згідно з ч.2 ст. 58 Земельного кодексу України для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.88 Водного кодексу України та ч.2 ст. 60 Земельного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг встановлених законом, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України N 486 від 08.05.1996 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим прибережної захисної смуги. Таким чином фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги. Згідно листа ДП «Полтаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 07.02.2019 крутизна схилів в районі розташування спірної земельної ділянки складає більше 3 градусів, а площа водного об`єкту - більше 3 га. Отже, з урахуванням ст. 60 Земельного кодексу України нормативна ширина прибережної захисної смуги ставка становить 100 метрів. Згідно з ч.1 ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду статтею 61 Земельного кодексу України заборонено, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби. Законом України «Про особисте селянське господарство» передбачено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тому, передача земель водного фонду у приватнувласність в цілях ведення особистого селянського господарства прямо заборонена. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83 і 84 цього кодексу (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16). Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п.7 Постанова Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права па них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного Кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи із наведених норм закону та враховуючи те, що порушено законодавство в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність, суд приходить до висновку, що позов прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеного у статті 1 Першого протоколу. Щодо доводів представника відповідача про відсутність у першого заступника прокурора Полтавської області підстав для пред`явлення позову, суд зазначає таке. Відповідно до статті 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Закону України « Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Згідно з ч.1 ст. 24 Закону України « Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Отже, перший заступник прокурора Полтавської області відповідно до закону уповноважений на здійснення представництва інтересів держави у суді шляхом пред`явлення позову. Посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 27.05.2020 року по справі №819/198/17 та від 25.09.2019 року по справі №819/198/17, є хибними, оскільки стосуються інших правовідносин, які виникли у зв`язку з пред`явленням заступником прокурора позову від імені прокуратури як юридичної особи, а не шляхом представництва. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України). Вказана правова позиція закріплена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 р. по справі №698/119/18. Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва тим, що відповідно до вимог чинного законодавства у органу державної влади (Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області) відсутні повноваження звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. Таким чином, зазначене обґрунтовує відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, є підставою для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем. Згідно з висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у постанові від 26.06.2019 року по справі №587/430/16-ц, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року. Враховуючи, що спірна земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, а передача її у власність регламентується нормами законодавства, які в такому випадку порушені, тому, на думку суду, прокурор правомірно пред`явив вказаний позов до суду в інтересах держави як позивач. Щодо пропущення позивачем строків позовної давності, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 262 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, про факт віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду прокурору стало відомо під час опрацювання інформації Гожулівської сільської ради, ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», матеріалів перевірки Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, що були отримані прокуратурою протягом жовтня 2018 року - лютого 2019 року. До суду із зазначеним позовом прокурор звернувся 09.01.2020 року, тобто в межах встановленого законом трьохрічного строку. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги першого заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання по судових витратах суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved