Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] в м.Києві. Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрована разом зі своєю малолітньою донькою в квартирі [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 19.10.2010 року, який було укладено з [PERSON] Рішенням Дарницького районного суду м.Києва 21.06.2013 року вказаний договір було визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва вказане рішення Дарницького районного суду м.Києва було залишене без змін. На виконання рішення суду від 21.06.2013 року позивачем на користь [PERSON] було сплачено грошові кошти у сумі 944 919 грн. 00 коп. Однак, відповідач не дивлячись на отримання коштів від позивача, добровільно зніматись з реєстраційного обліку не бажає, контактів з позивачем уникає. Позивач у судове засідання не з'явився, однак представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, просила позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на ім'я [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яке видано Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 10.03.2005 року за №377-С/КІ, що зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18.03.2005 року, записано у реєстрову книгу №д.255/80 за реєстровим №44312 (а.с. 7). Згідно договору купівлі - продажу квартири від 19.10.2010 року, [PERSON] продав [PERSON] за ціною 944919 грн. 00 коп. квартиру [ADDRESS], загальною площею 139,30 кв.м., житловою площею 75,30 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №2274) (а.с.5-6). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва 21.06.2013 року вказаний договір було визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину, а саме: стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] отримані ним за укладеним договором купівлі - продажу квартири від 19.10.2010 року грошові кошти у сумі 944919 грн. 00 коп. грн. 00 коп. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 17.09.2013 року вказане рішення Дарницького районного суду м.Києва було залишене без змін (а.с.35-41). Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є одним із власників квартири, він має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися її майном - квартирою. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 406 ЦК України визначені підстави припинення сервітуту, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту та за наявності обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач втратила право власності на квартиру у зв"язку із визнанням судом недійсним договору купівлі-продажу від 19.10.2010 року. Оскільки рішенням Дарницького районного суду м.Києва 21.06.2013 року було застосовано правові наслідки недійсності правочину: договору купівлі - продажу квартири від 19.10.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського натаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №2274), з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] отримані ним за укладеним договором купівлі - продажу квартири від 19.10.2010 року грошові кошти у сумі 944919 грн. 00 коп. грн. 00 коп. Відповідно до квитанції від 23.05.2014 року [PERSON] виплатив зазначені грошові кошти [PERSON] у повному обсязі (а.с.10). Згідно п.3 ч.1 ст.346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача та її малолітньої дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Частиною 1 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved