Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Олешницька сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Виноградівською районною державною адміністрацією 22.10.1992 року, позивачка є власницею жилого будинку, який розташований в [ADDRESS]. В даному будинку значиться зареєстрованою колишній зять, [PERSON], який не проживає у вказаному житловому приміщенні, не користується ним, не несе витрат на його утримання, всі комунальні платежі, догляд за будинком та прилеглою до нього територією здійснюються мною, власницею будинку. Поважних причин, які б давали відповіоачу право на збереження за нею права користування житловим приміщенням,відсутні. В добровільному порядку відповідач [PERSON] з реєстрації не знімається, хоч в будинку і не проживає. Відповідач має інше місце проживання. Поважні причини, які б давали відповідачу [PERSON] право на збереження за ним права користування житловим приміщенням, понад строки, встановлені у cт. 71 ЖК України відсутні, а на всі прохання позивачки знятись з реєстрації в належному їй будинку відповідач [PERSON] категорично відмовляється, ніякими поважними причинами не мотивуючи своїх відмов, чим самим порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження власністю позивачки. Позивачка [PERSON], в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримала та просила суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні вимоги заявленого позову визнав повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог-Олешницької сільської ради Виноградівського району, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явився. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Виноградівською районною державною адміністрацією 22.10.1992 року, позивачка є власницею жилого будинку, який розташований в [ADDRESS]. В даному будинку значиться зареєстрованою колишній зять, [PERSON], який не проживає у вказаному житловому приміщенні, не користується ним, не несе витрат на його утримання, всі комунальні платежі, догляд за будинком та прилеглою до нього територією здійснюються мною, власницею будинку. Поважних причин, які б давали відповіоачу право на збереження за нею права користування житловим приміщенням,відсутні. В добровільному порядку відповідач [PERSON] з реєстрації не знімається, хоч в будинку і не проживає. Відповідач має інше місце проживання. У відповідності до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст.319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В ст.379 ЦК України зазначено-житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ч. 1 cт. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, іншіїх осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до cт. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-BP від 17.07.1997 р. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 бо Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо. Згідно приписів ч.1 cт. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випивках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої: частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до cт. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім"ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вїдповідно до положень ч.2 cт. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внасліоок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із cm. 72 Житлового коде ксу України, провадиться в судовому порядку. Поважні причини, які б давали відповідачу [PERSON] право на збереження за ним права користування житловим приміщенням, понад строки, встановлені у cт. 71 ЖК України відсутні, а на всі прохання позивачки знятись з реєстрації в належному їй будинку відповідач [PERSON], категорично відмовляється, ніякими поважними причинами не мотивуючи своїх відмов, чим самим порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження власністю позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачі перешкоджають позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займають приміщення літньої кухні, обмежуючи її право користування. На даний момент відповідач [PERSON] не входить до складу сім'ї позивачки, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, окрім того є інші істотні обставини: неможливість проживання за однією адресою через поведінку відповідача та наявність необхідності використання займаного приміщення для проживання власника будинку. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи наведене суд застосовує правову позиції висловлену Верховним Судом України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.» Статтею 35 ЦПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. В даному випадку, рішення суду може вплинути на права Олешницької сільської ради, оскільки саме цей орган здійснює реєстрацію місця проживання осіб. Тому, його слід залучити до участі у справі, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог до предмета спору. Суд також вважає, що судові витрати по справі, які понесла позивачка, слід стягнути з відповідача [PERSON], оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 28.08.2017р. \\а.с.9\\, позивачка сплатила 640,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved