Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить: - розірвати шлюб, який зареєстрований 03.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області між [PERSON] та [PERSON]; - неповнолітню дитину - [PERSON],[INFO] залишити на проживання з матір'ю. В обґрунтування позовної вимоги зазначає, що 03.08.2013 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки між сторонами почали виникати непорозуміння; відповідач нехтує сімейними цінностями. З липня 2017 сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 22.09.2017 року позовну заяву залишено без руху. 02.10.2017 року на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2017 року позивачем подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 05.10.2017 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач не з'явилася, згідно поданої заяви просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнав повністю, заперечення, що подавав на адресу суду не підтримує. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 03.08.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого 03.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис №260 (а.с.4). Сторони по справі мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02.08.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області (а.с.7). Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, проживають окремо за різними адресами, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а також враховуючи те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, у зв'язку з чим позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи інтереси дитини, а також те, що відповідач не заперечує, щоб син [PERSON] проживав разом з матірю суд вважає, що позов в частині визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню, а саме суд дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON] повинно бути визначено місце проживання його матері [PERSON] Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.

Outcome: approved