Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання удаваним договору дарування та розподіл майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 1 червня 1980 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб Зубрецькою сільською радою Бучацького району Тернопільської області. 10 листопада 2012 року шлюб між ними розірвано.Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Костельна, 1 (Біля костелу) в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області. 8 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування вказаного житлового будинку. Проте, вказаний правочин щодо договору дарування, складено не правомірно так, як за вказаний будинок було сплачено кошти тобто фактично було укладено договір купівлі-продажу. В звязку з укладенням договору дарування відповідачем незаконно позбавлено її житла та права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, суду пояснив, що його довірителька з 1980 по 2015 роки перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем. 8 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Костельна,1, с. Порохова Бучацького району Тернопільської області, який нотаріально завірений приватним нотаріусом [PERSON] Серія АВМР № 365047 і зареєстровано в реєстрі за №333. Проте, фактично було укладено договір купівлі-продажу, за житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Костельна,1, с. Порохова Бучацького району Тернопільської області, було оплачено кошти в розмірі 1200 (тисячу двісті) доларів США, що підтверджується письмовими поясненням [PERSON], завіреними секретарем виконавчого комітету Лазивської сільської ради Воловецького району Закарпатської області. Відповідач оформив не договір купівлі- продажу, а договір дарування, оскільки для його оформлення непотрібно було сплачувати внески в пенсійний фонд і прибутковий податок з фізичних осіб. Договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин, договір купівлі продажу, а тому є удаваним правочином, і придбане майно повинно бути розділене між [PERSON] та [PERSON], як спільна сумісна власність подружжя. Також перебуваючи в шлюбі з [PERSON], ними було придбано автомобіль «CITROEN NEMO» номер шасі VF7AA8HSC94892537, рік випуску 2009, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у 4 -му ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області м. Тернопіль, 3 серпня 2013 року, який також є спільною сумісною власністю подружжя. Просить позов задоволити. Відповідач та його представник позов заперечили, суду пояснили, що 08 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування. Грошей [PERSON] він не давав, вона будинок подарувала без будь-яких матеріальних винагород. Позивачка жодного відношення до спірного будинковолодіння та до договору дарування від 08 лютого 2001 року не має, оскільки, не була присутня при його укладанні. Крім того, у вказаній позовній заяві від 01.09.2016 року позивачка не ставила питання про поновлення чи продовження строку позовної давності. Також, не може бути задоволена позовна вимога, щодо поділу автомобіля, оскільки він куплений за його гроші. Просять в позові відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка зверталася до нього з проханням позичити їй гроші для купівлі будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона не знає чи [PERSON] продала будинок чи подарувала. Проте, позивачка проходила до неї та просила позичити гроші в сумі 500 доларів США пояснюючи, що гроші їй потрібні для купівлі житлового будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 08 лютого 2001 року вона продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Костельна, 1 (Біля костелу) в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області. Про договір дарування їй нічого не відомо, оскільки будинок вона продавала, за який отримала грошові кошти. З відповідачем чи позивачкою в сімейних, дружніх чи інших відносинах не перебувала і не перебуває, а тому жодних підстав щось їм дарувати не мала. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. 01 червня 1980 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], Зубрецькою сільською радою Бучацького району, Тернопільської області, актовий запис 15. 08 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, АВР № 365047, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с.Порохова, вул.Біля Костелу, Бучацького району, Тернопільської області. Із світлокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ № 047363, посвідченого приватного нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу [PERSON], вбачається, що 03.08.2013 року [PERSON] зареєстровано автомобіль «CITROEN NEMO», д.н.з.ВО 4317 ВВ. 10 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, згідно рішення Бучацького районного суду. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд бере до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: визнання цього факту продавцем. Як встановлено в судовому засіданні сама дарувальниця [PERSON] визнала, що фактично між нею та відповідачем укладався договір купівлі-продажу частини житлового будинку, а не договір дарування. Договір дарування був укладений з метою зменшення витрат на оформлення. Таким чином, фактично між сторонами договору дарування було укладено договір купівлі-продажу з метою приховати насправді вчинений правочин. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення судом вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування житлового будинку є удаваним. Крім того, з урахуванням показань свідків, пояснень сторін та їх представників, судом не встановлено будь-яких підстав, чи мотивів у дарувальника дарувати спірний житловий будинок відповідачу, що серед іншого також підтверджує удаваність договору дарування від 08 лютого 2001 року. Така позиція суду також узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16. Твердження відповідача про те, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу позивачка уклала шлюб з [PERSON], в той час як його прізвище [PERSON], тому він не перебував в зареєстрованому шлюбі із позивачкою, суд оцінює критично. Під час розгляду даної справи відповідач сам не заперечував, що перебував у шлюбі із позивачкою. Крім того, описка в свідоцтві про укладення шлюбу не може позбавляти позивачку права на належне їй майно, що було нажито у шлюбі з відповідачем. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. \~\~\~\~ Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~\~\~\~ Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~\~\~\~ Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. \~\~\~\~ Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. \~\~\~\~ Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~\~ Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У період шлюбу сторонами, крім житлового будинку, набуто майно - автомобіль «CITROEN NEMO», д.н.з.ВО 4317 ВВ, зареєстрований на імя [PERSON] Оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Твердження відповідача, що автомобіль придбаний ним виключно за його приватні кошти, судом оцінюються критично, так як відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження даної обставини. Що стосується, тверджень відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки договір дарування укладений 8 лютого 2001 року, то відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.\~\~ Строк позовної давності розпочинається коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Частина 2 ст.72 Сімейного Кодексу України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.\~\~ Шлюб між сторона розірвано 10 листопада 2015 року, що підтверджується рішенням суду № 595/1990/15-ц, отже строк позовної давності для позивачки почався 10 листопада 2015 року. Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про підставність заявленого позову. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати. На підставі вищевикладеного, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved