Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У липні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрована відповідачка по справі [PERSON], яка за вказаною вище адресою тривалий час не проживає, а саме з листопада 2015 року, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. У квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідачки. Позивачка просила визнати відповідачкою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, на адресу суду надійшла нотаріально засвідчена заява, відповідно до якої відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2011 року, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, [PERSON] належить 1/1 частина зазначеної квартири. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка є власницею спірної квартири, а отже, наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, а саме з інформації Департаменту адміністративних послуг від 03 липня 2018 року, в квартирі [ADDRESS] зокрема зареєстрована [PERSON], [INFO]. Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення самої відповідачки, відповідно до яких вона має намір отримати громадянство Російської Федерації та на теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в спірній квартирі з листопада 2015 року, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved