Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 15 липня 2009 року відділом РАЦС по м.Бердянську Бердянського МРУЮ Запорізької області. Мають сина - [PERSON], [INFO]. В червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи що спільне життя з відповідачем не склалось через протилежні погляди на сімейне життя. Фактично шлюбні відносини припинені в лютому 2014 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя немає. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати із матір'ю. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати. [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав, проти розірвання шлюбу не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , що беруть участь у справі. Як встановлено судом сторони з 15 липня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб, про народження дитини (а.с. 3, 4). Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. За змістом ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, або заперечень. Суд приймає до уваги викладені позивачем обставини щодо неможливості подальшого сумісного проживання та збереження шлюбу, визнання позову відповідачем. Заходи, вжиті судом для примирення сторін і збереження шлюбу, результату не мали. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і вважає, що подальше збереження шлюбу не можливо, оскільки суперечило б інтересам сторін та моральним засадам суспільства. При розірванні шлюбу суд вважає за доцільне роз'яснити сторонам положення ч.2 ст. 141 СК України.

Outcome: approved