Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 08.10.2005 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, в якому в них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Причинами для розірвання шлюбу позивачка вважає те, що вона та відповідач виявилися людьми різних характерів та поглядів на сім'ю, її забезпечення, виховання дітей. З метою покращення матеріального становища сім'ї відповідач у 2011-2013 роках почав виїжджати на сезонні роботи до Англії. За цей час сторони відвикли одне від одного, втратили взаємоповагу. Пізніше відповідач почав вживати алкогольні напої, влаштовував вдома скандали та дебоші, фізично та морально ображав позивачку, абсолютно не брав участі в матеріальному утриманні сім'ї, все частіше застосовував до позивачки психологічне насильство. Позивачка заради виховання дітей в повноцінній сім'ї пробачала йому вказану поведінку, сподіваючись на позитивну зміну. Однак, цього не сталося. На примирення з відповідачем позивачка категорично не погоджується, вважає, що шлюб носить формальний характер, і збереження цього шлюбу суперечить її інтересам. Тому вона просить розірвати даний шлюб, залишити їй прізвище «[PERSON]», а також залишити проживати з нею неповнолітніх дітей сторін. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із зазначених підстав. Вона також пояснила, що з травня по листопад 2015 року вона проживала окремо від відповідача. В листопаді 2015 року сторони робили спробу поновити сімейні відносини, однак, відповідач продовжував «випивати», висловлювався нецензурними словами, діти його бояться. Із січня 2016 року сторони спільно не проживають та не примирилися в призначений судом термін, оскільки відповідач серйозних спроб для їх примирення не робив. Тому позивачка наполягає на задоволенні її позовних вимог та присудженні з відповідача на її користь половину розміру витрат на правову допомогу. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та пояснив, що він намагається зберегти шлюб. В призначений судом термін на примирення та протягом всього часу розгляду даної справи він з позивачкою не примирився, оскільки остання та її батьки не сприймають відповідача. В судовому засіданні відповідач не заявив, що заперечує проти визначення місця проживання їх дітей з позивачкою. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про шлюб сторони одружилися 08.10.2005 року. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №440 (а.с.4). Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч.1 ст.113 даного Кодексу передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо, не поновили шлюбно-сімейних відносин, в тому числі в призначений судом термін на примирення, чого не заперечується ніким зі сторін, та позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Заперечення відповідача проти розірвання шлюбу суд вважає необґрунтованими, оскільки їх зміст зводиться до збереження шлюбу проти волі і бажання позивачки. Тому суд приходить до висновку, що подальше збереження вказаного шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, і даний шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище, набуте у зв'язку з реєстрацією шлюбу, оскільки вона вказала про це, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.113 СК України. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Ст. 14 Закону України " Про охорону дитинства" передбачено, що при розгляді спорів про місце проживання дітей суд виходить з інтересів дітей і умов їх нормального розвитку та виховання, а також заслуховує думку та побажання дітей. Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Абз.2 ч.1 ст.161 вказаного Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В зв'язку з наведеним, а також фактичною відсутністю спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей суд вважає, що їх слід залишити і надалі проживати з позивачкою. Відповідно до правил ст.88 ЦПК України та, враховуючи висловлену позивачкою позицію, з відповідача слід присудити на її користь половину розміру витрат на правову допомогу в розмірі 250 грн. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved