Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду і свої вимоги мотивувала тим, що згідно рішення Богданівської сільської ради було затверджено договір купівлі-продажу квартири для лікаря-терапевта від 15.10.1998 року. З 15 жовтня 1999 року і по сьогоднішній день позивачка зареєстрована та мешкає у цій квартирі, сплачує комунальні послуги, здійснює поточні ремонти квартири. На даний час у неї виникла необхідність оформити право власності на спірну квартиру. Але будь яких правоустановчих документів не має. В даний час вона позбавлена можливості розпоряджатись вказаною квартирою, оскільки будь-які документи відсутні. Тому просила суд визнати за нею право власності на квартиру. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі, обґрунтувала його тими ж обставинами. Відповідач в судове засідання не з'явився, але до суду надав заяву, в яких позов визнають та просять розглядати справу в їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі відсутності чи втрати документів які посвідчують право власності. Відповідно до рішення виконавчого комітету Богданівської сільської ради Шосткинського району Сумської області від 19.10.1998 року № 54, квартира куплена для головного лікаря в с. Богданівка Шосткинського району, Сумської області. (а.с. 4). Згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року, Богданівська сільська рада купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається з довідки від 10.01.14 року № 41, квартира [ADDRESS], значиться за Богданівською сільською радою. В квартирі зареєстрована [PERSON] з 15.10.1999 року по даний час. (а.с. 9). Відповідно копії паспорту, позивачка зареєстрована в [ADDRESS] з 15.10.1999 року (а.с. 21). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України та Закону України " Про власність", громадяни України мають право мати у приватній власності майно, право власності набувається на підставах, які не суперечать вимогам Закону. Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. В силу п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року. Таким чином, з досліджених в суді обставин вбачається, що позивачка більше 10 років тому назад добросовісно заволоділа нерухомим майном - квартирою по [ADDRESS], продовжує відкрито, безперервно ним володіти, а тому вона, згідно ст. 344 ЦК України має право на вищевказане майно і це право у нього виникло за набувальною давністю, яке за ним визнається на підставі судового рішення. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved