Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , просив ухвалити рішення, яким змінити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з ним, та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь аліменти для утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј (однієї четвертої) частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % (п`ятдесяти відсотків) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повнолітня. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1992 року. Шлюб було розірвано заочним рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року, дитину [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхала проживати у місто Київ, де живе та працює. Син відмовився змінювати місце проживання і навчання, їхати з матір`ю не побажав. Він з відповідачем уклали угоду за умовами якої син до досягнення десятирічного віку буде проживати з ним, а після цього за вибором дитини із тим з батьків з ким син буде бажати. Крім того за умовами угоди відповідач зобов`язалася сплачувати кошти на утримання дитини в розмірі 2000 грн. щомісячно. Враховуючи, що відповідач сплатила кошти тільки за один місяць, намагалася забрати дитину у м. Київ, оформити соціальну допомогу як малозабезпечена сім`я він не може у зв`язку з визначенням місця проживання малолітнього сина [PERSON] з відповідачем, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та прав малолітньої дитини. Представник позивача адвокат Нурієв Р.Т. в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі та пояснив, що шлюб між сторонами справи розірваний, від шлюбу мають спільну малолітню дитину, між колишнім подружжям було укладено угоду про добровільне вирішення спору щодо місця проживання дитини з батьком, син не бажає проживати з матір`ю. Позивач [PERSON] позов підтримав посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив задовольнити у повному обсязі та пояснив, що дитину відпускав до матері у м. Київ влітку 2020 року на два тижні. Відповідач останній раз відвідувала малолітнього сина тиждень тому, при цьому дитина заховалася у ванній кімнаті, були прояви істерії, однак через деякий час матір з сином спілкувалися. Перешкод у спілкуванні матері та дитини не створював ніколи, відповідач має вільний доступ до будинку, у неї є ключі від вхідних дверей, в будинку знаходяться її речі. Звертався у міську раду та просив зобов`язати [PERSON] проживати разом з дитиною в результаті чого був штучний скандал, колишня дружина викликала поліцію. Також зазначив, що має дохід 1700,00 гривень у місяць. Представник відповідача адвокат Гаврилюк І.Д. в судовому засіданні заперечив задоволенню позову в частині зміни місця проживання малолітньої дитини, а в частині стягнення аліментів погодився, оскільки малолітній син знаходиться на утриманні та проживає з батьком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні показала, що малолітнього сина не кидала, приїжджала до дитини, хотіла забрати у м. Київ. Малолітній [PERSON] налаштований проти неї. Позивач створює перешкоди у спілкуванні з дитиною своєю присутністю, не дає спілкуватися, при цьому активних дій не робив. Дитина боїться бути з нею, боляче на це дивитися. На заробітки поїхала, оскільки не було коштів на проживання. Позивач її постійно ображає, каже що не дозволить забрати дитину. Кошти на утримання сина надавала один раз у розмірі 2000,00 гривень, висилала посилки з одягом та взуттям. 13.11.2020 року приїхала до дитини в школу, при цьому син почав плакати, злякався, що вона хотіла його забрати. Також повідомила, що через три місяці після розлучення, 27.10.2020 року зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну малолітню дитину [PERSON] . Згодом шлюб було розірвано. [PERSON] приїжджала до сина та пересилала гроші. Останній раз коли приїжджала [PERSON] , був скандал з приводу будинку. [PERSON] пустив колишню дружину для спілкування з сином, а вже через п`ять хвилин сказав вийти з будинку і до розподілу там не з`являтися. З грудня 2020 року у неї знаходяться речі [PERSON] . Також зазначила, що у малолітнього [PERSON] є мобільний телефон і мати має можливість спілкуватися з сином по телефоні. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Згідно з рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року (справа №273/1325/20), місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено з матір`ю [PERSON] до повноліття (а.с.8). 21.09.2020 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали угоду про добровільне вирішення спору про місце проживання, виховання та утримання дитини відповідно до умов якої син [PERSON] до досягнення десятирічного віку буде проживати з батьком, мати [PERSON] буде надавати кошти на утримання дитини. Вказана угода визнана сторонами в судовому засіданні (а.с. 9, 10). Згідно довідки відділу благоустрою та житлово - комунального господарства Баранівської міської ради №3745 від 23.11.2020 року, склад сім`ї [PERSON] наступний: син [PERSON] , [INFO] (а.с.12). З пояснювальної записки вихователя ГПД 3-В класу, Баранівського ліцею №2 ім.О.Себрук, вбачається, що 13.11.2020 року мати [PERSON] намагалася розмовляти з дитиною, однак [PERSON] плакав, був знервований і не хотів щоб мати наближалася до нього, тікав по класу (а.с.13). З висновку органу опіки та піклування Баранівської міської ради про доцільність зміни місця проживання малолітньої дитини затвердженого рішенням виконавчого комітету Баранівської міської ради №68 від 31.03.2021 року вбачається, що орган опіки та піклування Баранівської міської ради вважає за доцільне змінити місце проживання малолітнього [PERSON] визначене заочним рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.74-77). Копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 01.02.2021 року виданого органом №8017 стверджується, що прізвище відповідача змінено « [PERSON] » (а.с. 87). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Нормами ч.1 ст.242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Приписами ч.ч.1, 2 ст.161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Разом з тим, основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону). Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі №711/1435/19 зроблено висновок про те, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на встановлені судом обставини, докази надані позивачем на підтвердження можливості забезпечення розвитку дитини в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, висновок служби у справах дітей про доцільність зміни місця проживання дитини, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені позовні вимоги та змінити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визначивши місце проживання з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] суд приходить до наступних висновків. Правовідносини між сторонами врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, у разі наявності спору між батьками за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі і за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Судом встановлено, що дитина перебуває та буде перебувати на утриманні позивача, оскільки позовні вимоги про зміну місця проживання дитини підлягають до задоволення. Відповідач в повному обсязі не виконує обов`язки по утриманню свого сина, які встановлені ст.180 Сімейного кодексу України, маючи можливість належним чином їх виконувати, так як вона знаходиться у працездатному віці, працює в АТБ-МАРКЕТ м. Київ, має відповідний дохід, інформації щодо наявності у відповідача на утриманні інших непрацездатних осіб не має. Дані обставини відповідачем не заперечуються та не спростовані належними і допустимими доказами. Інші докази про доходи відповідача у справі відсутні. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" № 1082-IX від 15.12.2020 року прожитковий мінімум на день ухвалення рішення становить: для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. З урахуванням матеріального становища платника аліментів, матеріального становища дитини, суд вважає що з відповідача слід стягувати аліменти для утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття. Крім того, суд приймає визнання представником відповідача позову в цій частині, оскільки воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Разом з тим, суд роз`ясняє сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив визначити місце проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, тобто в позові об`єднано дві вимоги, майнового та немайнового характеру. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з підпунктом 1, 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви: майнового характеру, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява подається до суду (840,80 грн.); немайнового характеру, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.). Позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору на підставі п.п.3, 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.6). Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, то судовий збір відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 1681,60 гривень (840,80?2). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 3, 7, 19, 141, 155, 160, 161, 180-184, 191 Сімейного кодексу України.

Outcome: approved