Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], відповідності до пункту 2 частин першої статті 164 СК України. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони з 2004 до 2006 роки перебували у шлюбі, у якому у 2004 році у них народилася донька [PERSON]. Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання, відповідач проживає окремо і участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя; не цікавиться її станом здоров'я, фактично дитина залишилась без батьківської турботи. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам їхньої неповнолітньої доньки. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення батька [PERSON] від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених у позові підстав. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 ЦПК України /ас. 70-71, 79-80/, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за її відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Прокурор Краснопільського відділу Охтирської місцевої прокуратури Петров А.І., який брав участь у розгляді справи, висловив думу на підтримку позовних вимог. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Краснопільської районної державної адміністрації Годуненко С.С /довіреність № 1099/02-21 від 17.05.2016, ас. 39/ вважала, що є всі правові підстави для задоволення позову у повному обсязі, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] є доцільним і відповідає інтересам дитини. Третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, явку представника в судове засідання не забезпечила, відповідно поданої заяви за підписом в. о. начальника служби у справах дітей Сумської міської ради Голосної К.А. просила справу розглянути за відсутності її представника, та просила прийняти рішення в інтересах дитини та згідно з чинним законодавством /ас. 84/. Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, кожен окремо, що відповідач тривалий час проживає в іншій місцевості, участі у вихованні доньки [PERSON] не приймає, і відносин не підтримує. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 158, 169, 197, 224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Заслухавши учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 ЦПК України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Підсудність. Згідно частини першої статті 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Так як відповідач [PERSON] зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS], то дана справа підсудна Краснопільському районному суду Сумської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи. Сторони у справі з 26 травня 2004 року по 06 травня 2006 року перебували у шлюбі, про що свідчить Свідоцтво про одруження Серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області та Свідоцтво про розірвання шлюбу Серія [NUMBER], видане 06 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області /копії ас. 9-10/. [INFO] у селищі Краснопілля Краснопільського району Сумської області народилася [PERSON], і батьками дитини записані громадяни України [PERSON] та [PERSON], актовий запис за № 26 від 14 квітня 2004 року, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області / копія ас.8/. Дитина сторін [PERSON] проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS] / ас. 43/. За інформації навчального закладу № 78 від 21.03.2016 Комунальної установи Сумської спеціалізованої школи I-III ступенів № 9, [PERSON] навчається у 6-Б класі, батько, за період навчання доньки в школі, жодного разу не цікавився шкільним життям дитини, батьківські збори не відвідував /ас. 23/. За виконавчим листом з 03.11.2005 на користь позивача відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]; за період з 03.11.2005 по 01.07.2013 аліменти сплачено повністю, а починаючи з липня 2013 року аліменти відповідач сплачує нерегулярно і не в повному обсязі, тому станом на 01.07.2015 борг по аліментам становить 7093,62 грн. /ас. 12- 13, 22/. 17.09.2013 вироком Краснопільського районного суду Сумської області [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 164 КК України і призначене покарання у виді 120 год. громадських робіт /ас.15-16/. Незважаючи на вказане вище, відповідач і надалі ухилявся від сплати аліментів, так 28.02.2014 та 30.11.2014 ВДВС Краснопільського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Сумській області на адресу [PERSON] направлялися попередження про наявність заборгованості зі сплати ним аліментів на утримання доньки та попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення. Відповідно до пояснень [PERSON] від 10.11.2014 наданих до ВДВС Краснопільського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Сумській області, останній зобов'язувався поступово сплачувати аліменти, але не зважаючи на обіцянку [PERSON] починаючи з 01.07.2015 аліменти не сплачує, у тому числі і залишок несплаченого боргу /ас.19/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 4/5 від 29.04.2016 /ас.44/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновків № 1009/02-21 від 4 травня 2016 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області Сумської міської ради як органу опіки та піклування та № 1083/27,01-21 від 08.06.2016 Служби у справах дітей Сумської міської ради, відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини /ас.45,54/. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України /далі - СК України/. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до частини першої пункту 2 статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч. 2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч. 1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість частини першої статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої [PERSON], 2004 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток сина, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Відповідно до частини третьої статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як батька від виховання дитини та його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками. При цьому суд погоджується з висновками органів опіки та піклування, оскільки базуються на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав з підстав, визначених п. 2 частини першої статті 164 СК України, є обґрунтованою і підлягаючою до задоволення. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. У порядку статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved