Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу за договором позики від 04.02.2020 р. в розмірі 120 000,00 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 144 000,00 грн., пеню в розмірі 204 456,00 грн. та суму сплаченого позивачем за подання даного позову до суду судового збору в розмірі 4684,60 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.02.2020 р. між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі шляхом видачі розписки було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 120 000,00 грн. Відповідно до розписки останній зобов`язався повернути позикодавцю позику не пізніше 04.02.2021 року. Також, умовами договору позики передбачено сплату відповідачем процентів в розмірі 10 % від суми позики кожного місяця до 04 числа за весь період дії договору. Станом на сьогоднішній день [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконала та кошти, одержані за договору позики, не повернула. Строк виконання зобов`язання в повному обсязі настав 04.02.2021 р. та з 05.02.2021 р. у позивача виникло право вимагати від відповідача виконання умов договору в повному обсязі. Станом на день подання позову заборгованість за договором позики з врахуванням неповернутої суми боргу за договором позики 120 000,00 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами 144 000,00 грн. становить 264 000,00 грн. Крім того, умовами договору позики було передбачено, що відповідач зобов`язана сплатити пеню на користь позивача у розмірі 0,7 процентів від простроченої суми за порушення строків сплати відсотків та повернення позики, що за період з 05.03.2020 р. по 17.03.2021 р. становить 204 456,00 грн. Таким чином, [PERSON] має сплатити на користь позивача 468 456,00 грн. В зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики в добровільному порядку позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з цим позовом та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник через канцелярію суду подав заяву, в якій просить слухати справу без його участі, позов просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, звернув увагу, що в судові засідання відповідач не з`являється, втретє надає заяви про відкладення розгляду справи з різних причин, але за цей період часу жодних дій у цій справі ним не вчинено, доказів щодо поважності причин неявки в судові засідання не надав, що на думку представник позивача є зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та в зв`язку я неявкою відповідача просить суд винести заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, відзиву проти позову не надала. Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд звертає увагу, що в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. До теперішнього часу відповідачем не вчинено жодної дії, яка б свідчила про виконання ним зобов`язань перед позивачем за договором позики, також за період знаходження даної цивільної справи в суді з 24.03.2021 р. відповідачем також не вчинено жодних процесуальних дій по цій справі, як то, явка до судового засідання, подання відзиву на позов з викладенням своїх заперечень проти позову у разі незгоди з позовними вимогами, укладення договору з адвокатом на представництво її інтересів в суді на протязі всього часу розгляду справи, та інші, що свідчить про затягування розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, та підтверджується оригіналом розписки, що 04.02.2020 р. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. в якості позики, які зобов`язалась повернути в строк не пізніше 04.02.2021 року. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ч.1, 2. ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 Ц (провадження № 14 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так як строк виконання зобов`язання в розписці про отримання позики визначений не пізніше 04.02.2021 року, то з 05.02.2021 р. у позивача виникло право вимагати від відповідача виконання умов договору в повному обсязі. Судом встановлено, що розписка від 04.02.2020 р. складена [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 120 000,00 грн. в якості позики за своєю суттю є договором позики, так як відповідач не виконала прийняті на себе зобов`язання за цим договором, суму позики не повернула, то на момент звернення позивача до суду у відповідача [PERSON] перед позивачем існує боргове зобов`язання по поверненню позики. Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 120 000,00 грн. Відповідно до ч.1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Умовами договору позики від 04.02.2021 р. передбачено, що суму позики [PERSON] отримала в якості процентної позики з щомісячною сплатою нею процентів за користування грошовими коштами в розмірі 10 % від суми позики кожного місяця до 04 числа місяця за весь період дії договору, що складає 12 000,00 грн. на місяць. Згідно наданого представником позивача розрахунку станом на 04.02.2021 р., розмір заборгованості за відсотками за користування відповідачем грошовими коштами, належними позивачу, за період з 04.02.2020 р. по 04.02.2021 р. складає 144 000,00 грн. при цьому, представник позивача виходив з суми простроченого зобов`язання 12 000,00 грн. х на 12 місяців, що дорівнює 144 000,00 грн. Відповідно до ч.1. ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди., що закріплене в ч. 1 ст. 611 ЦК України. Умовами договору позики від 04.02.2021 р. передбачено, що в разі прострочення повернення суми позики та процентів, [PERSON] зобов`язується сплатити на користь [PERSON] неустойку у вигляді пені в розмірі 0,7 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Згідно наданого представником позивача розрахунку станом на 17.03.2021 р. розмір заборгованості за пенею за порушення строків оплати відсотків та повернення позики в цілому за період з 05.03.2020 р. по 17.03.2021 р. складає 204 456,00 грн., при цьому, представник позивача виходив з розміру простроченого зобов`язання за кожен місяць прострочення х на кількість днів прострочення за місяць х на 0,7 %, що дорівнює 204 456,00 грн. (а.с.2). За відсутності доказів, які б спростовували подані представником позивача розрахунки заборгованості за договором позики, суд не має підстав піддавати їх сумніву. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору ( ч.4 ст.631 ЦК України). Враховуючи, що відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення позики не виконала, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 144 000,00 грн. та пені за порушення строків повернення позики в розмірі 204 456,00 грн. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в спростування позиції позивача, як не надано доказів в спростування факту власноручного написання ним розписки, отримання спірної суми коштів, повернення суми позики позивачу в строк визначений в розписці про їх отримання. Навпаки, позивачем надано суду належні та допустимі докази в підтвердження отримання відповідачем суми позики та не повернення ним цієї суми в визначений в договорі позики строк, тому, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позовна заява задоволена в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4684,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved