Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду у м. Києва з позовом до [PERSON], залучивши в якості третіх осіб: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району в м. Києві, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] За даною адресою зареєстрований колишній чоловік [PERSON] та син [PERSON]. Відповідач жодного дня не проживав за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей в квартирі немає, і взагалі даним житлом він не цікавиться. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності НАМ 399585 від 24.02. 2015 року ( а.с.44) в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив суд відмовити у позові, пояснивши суду, що між позивачкою та відповідачем була усна домовленість щодо залишення відповідачу реєєстрацію у спірній квартирі та знімати його з реєстрації. Третя особа [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1998 року по 12 травня 2009 року. Позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 22.04. 1998 року. За даною адресою зареєстрований колишній чоловік позивачки [PERSON] - відповідач [PERSON] та третя особа - син [PERSON]. Відповідно до акту підписаного Головою правління ОСББ Семенченко Л.Р. - [PERSON] в квартирі яка розташована за адресою : [ADDRESS] не проживає ( а.с. 5,6,7). Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України). Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Водночас, як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4, п.5.ч.2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Підсумовуючи викладене, формулювання у рішенні суду предмету позовних вимог не відповідно до тексту позовної заяви, а виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги, не буде порушувати встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства. Згідно вимог ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В даній справі квартира належить позивачці на праві приватної власності і, відповідно, застосуванню підлягають положення ст. 405 ЦК України, яка регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, за місцем реєстрації відповідач не проживає більше ніж один рік, доказів наявності поважності причин у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В порядку ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила що вона є головою правління ОСББ в будинку за адресою : [ADDRESS], та те що відповідача [PERSON] за місцем реєстрації не бачила останні 10 років. Свідок [PERSON] пояснила, що коли приходила до позивача у справі жодниго разу не бачила відповідача у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що вона є сусідкою, та відповідача за місцем реєстрації бачила дуже давно, а також ставила свій підпис у акті про непроживання відповідача у спірній квартирі. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень ї прав, в даному випадку у спосіб визначений чинним законодавством шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі позивачки понад один рік, що не встановлено наявність домовленості між ним і позивачем, що вказаним порушуються права позивачки як власника, то наявні підстави для визнання відповідача [PERSON] са Володимировича таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК України. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. До участі у справі у якості третьої особи залучений Дарницький районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві. Щодо зобов'язання вчинити певні дії особи, яка не мала статус відповідача у справі, оскільки зобов'язання вчинити певні дії третіх осіб, процесуальним законодавством не передбачено. Виходячи зі змісту ст. 30,35,36,118 ЦПК України, а також загальних засад цивільного судочинства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не можуть бути зобов'язанні до вчинення певних дій. Положення третьої особи у цивільному процесі визначено ст.ст. 34,35 ЦПК України і суттєво відрізняється від правового положення сторін у процесі, зокрема відповідача. Про те, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є безпосередньою підставою для зняття з реєстраційного обліку особи. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved