Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, вказавши, що відповідачка є матір?ю малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідачка ухилилася та не виконує батьківські обов'язки по вихованню своєї дитини, яку була залишена у пологовому будинку. 18.04.2017 року було складено акт закладу охорони здоров?я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту у пологовому будинку. Заходами служби у справах дітей, згідно постанови від 24.05.2017 року, дитина була направлена на соціальні ліжка дитячого соматичного відділення КМЛ, для тимчасово перебування де знаходиться і на теперішній час. Батько [PERSON] - [PERSON] записаний на підставі ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. За весь час перебування дитини у закладі охорони здоров?я, гр-н [PERSON] жодного разу не приїздила до сина, не цікавилась його станом здоров?я, матеріальної допомоги не надавала, до служби у справах дітей, з питання повернення дитини в сім?ю не зверталась. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. До початку розгляду справи по суті представник позивача надала суду заяву про розгляд справу у її відсутність та просила долучити до матеріалів справи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідачка про час та місце проведення судових засідань повідомлялася належним чином, однак до суду вона не з'явилась, причину неявки не повідомила, заяви про перенесення слухання справи чи можливих заперечень проти позову не надала. На підставі викладеного вище, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, враховуючи позиції сторін, перевіривши докази по справі прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є матір?ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Відомості про батька дитини в свідоцтві про народження внесені на підставі частини 1 статті 135 Сімейного Кодексу України. Згідно повідомлення №704 від 18.04.2017 року головного лікаря КЗОЗ « Куп?янська ЦМЛ» [PERSON] встановлено, [INFO] року в акушерському відділенні КЗОЗ « Куп?янська ЦМЛ» [PERSON], 1983 р.н., народила дитину - [PERSON], [INFO], від дитини відмовилась, самовільно покинула відділення, про що складений акт за № 705 від 18.04.2017 року закладу охорони здоров?я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку (а.с.6,10). Згідно постанови №8 служби у справах дітей малолітнього [PERSON], [INFO] р.н направлено до дитячого соматичного відділення Куп?янської міської лікарні для тимчасового перебування де знаходиться і на теперішній час. Згідно листа головного лікаря [PERSON] комунального заклада «Куп?янська міська лікарня» Куп?янської міської ради Харківської області в відділенні ЛПЗ перебуває новонароджена дитина [PERSON], [INFO], яка після народження була переведена на соціальні ліжка дитячого соматичного відділення. За весь цей час мати жодного разу не відвідала дитину, матеріальну допомогу не надавала. (а.с.11). Згідно Висновку № 05-32/1175 від 05.12.2017 р. служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області відзначила, що в наявності вбачаються всі підстави, передбачені ст. 164 СК України і застосування до [PERSON] такого заходу, як позбавлення батьківських прав відносно її малолітньої дитини, вважає за доцільне. Відповідно до ст. 150 СК України та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про стан її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Це визначено також ст. 18 Конвенції про права дитини, згідно якої батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Пунктами 2, 4 частини 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, та, якщо вони є хронічними алкоголіками або наркоманами. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. З огляду на вищевикладене, суд вважає доведеним винну поведінку відповідача у свідомому нехтуванні нею своїми батьківськими обов'язками по вихованню та утриманню своєї малолітньої дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Суд, враховуючи вищевикладене, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі і, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її малолітньої дитини відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки відповідач будуть позбавлені можливості негативно впливати на фізичний, духовний, моральний розвиток дитини, до моменту стійкої зміни ними своєї поведінки, створення належних умов для нормального проживання та ставлення до дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідач стягується судовий збір у сумі, що відповідає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Outcome: approved