Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

У вересні 2016 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони у справі з 2006 до 2010 роки перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду. У шлюбі у 2007 році у подружжя народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя; не цікавиться його станом здоров'я, фактично дитина залишилась без батьківської турботи. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам їхнього малолітнього сина. В зв'язку з ситуацією, яка склалася, вона зверталась з відповідною заявою до комісії з питань захисту прав дитини та до органу опіки та піклування, і отримала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення батька [PERSON] від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених у позові підстав, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 ЦПК України /ас. 38,49,68/, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Представник третьої особи вважав, що є всі правові підстави для задоволення позову у повному обсязі та вказав, що Службою у справах дітей наданий Висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали, кожен окремо, що відповідач участі у вихованні та навчанні сина [PERSON] не приймає, відносин не підтримує, дитина називає татом чоловіка позивача. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 158, 169, 197,224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Заслухавши учасників судового розгляду, покази свідків, розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За статтею 6 Європейської конвенції з прав людини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що сторони у справі з 21 червня 2006 року по 08 червня 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду / копії ас. 6,8-10/. [INFO] у м. Суми народився [PERSON], і батьками дитини записані громадяни України [PERSON] та [PERSON], актовий запис за № 01 від 08 січня 2008 року, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області / копія ас. 7/; дитина проживає за адресою проживання матері в [ADDRESS], де створені належні умови його проживання / ас. 21, 29/; навчається у Краснопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів /копія ас. 18/. 06 жовтня 2010 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище з « [PERSON]» на «[PERSON]»/ копія ас.12/. За інформації дошкільного та навчального закладів вихованням [PERSON] займається мати [PERSON], батько жодного разу до означених закладів не приходив і не цікавився життям сина /копії ас. 17-18/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 6/1 від 29.06.2016 / копія ас. 25/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 1486/02-21 від 01 липня 2016 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування, відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини / копія ас.26/. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України /далі - СК України/. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до частини першої пункту 2 статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч. 2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч. 1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість частини першої статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього [PERSON], 2007 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток сина, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для його морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до його внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Відповідно до частини першої статті 60 Цивільно процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнямиухилення відповідача як батька від виховання дитини та його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками, доводи позивача відповідачем не спростовані, тому позов є обґрунтованим і підставним до задоволення відповідно до правил п. 2 частини першої статті 164 СК України. При цьому суд погоджується з висновками органів опіки та піклування, оскільки базуються на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У матеріалах справи наявне рішення суду від 14.12.2011 року, що набрало законної сили, у якому вирішено питання про зменшення розміру аліментів на дитину [PERSON], [INFO] /копія ас. 13-15/, тому відсутні підстави для повторного вирішення питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. У порядку статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved