Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування її будинком, розташованим по [ADDRESS] В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому вона проживає та зареєстрована. В 2010 році вона також зареєструвала в ньому свого онука [PERSON], оскільки йому необхідна була реєстрація для працевлаштування. Однак він в будинку ніколи не проживав, не ніс витрат по його утриманню, а його реєстрація порушує її право власності на будинок. В судове засіданні сторони не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивачки надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки та пояснення відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Будинок [ADDRESS] належить позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва, виданого 28 грудня 1988 року Калинівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. На час оформлення цього свідоцтва будинок мав [ADDRESS], який був змінений вподальшому на [ADDRESS]. В той же час, в зазначеному будинку вона зареєструвала в 2010 році свого онука [PERSON], тобто відповідача в справі. Реєстрація йому була необхідна для особистого працевлаштування та влаштування свого сина в місцеву загальноосвітню школу. В дійсності він там не мешкав, хоча періодично відвідував позивачку та допомагав їй по господарству, чого сам не заперечував. Наявність зазначеної реєстрації в будинку [PERSON] позбавляє позивачку як власницю будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач не має права власності на будинок або на її частку, в ньому добровільно не мешкає і не є членом сім'ї власниці, тому позовні вимоги останньої законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Виходячи з обґрунтування вимог, викладених в позові та посилань представника позивачки, суд приходить до висновку, що вона звернулася до суду саме за захистом свого порушеного права власності, тому посилання в позові на ст. 71 ЖК України, яка регулює відносини з наймачем житла, суд вважає помилковим. З відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судові витрати, понесені нею при поданні позову до суду в сумі 243 грн. 60 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved