Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів втратившими право користування житловою площею у будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми позивача, у вказаному будинку не проживають з 2013 року, особистих речей відповідачів у житловому приміщенні немає, тому позивачка просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за її відсутності та наполяганні на задоволенні позову у повному обсязі, проти розгляду справи у заочному порядку позивачка не заперечувала. Крім того, у матеріалах справи знаходиться довіреність від відповідачів, якою вони уповноважили позивача представляти їх інтереси в установах, організаціях, у тому числі і в суді. Третя особа звернулась до суду із заявою, якою просив позов задовольнити та справу розглядати за його відсутністю. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачці на праві власності на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21.05.2003 року, договору про зміну правового режиму майна та договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запольскою О.В. ОМНО за р.№784. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача, у вказаному будинку не проживають з 2013 року, особистих речей відповідачів у будинку немає. Відповідачі на даний час мешкають за межами України, їх реєстрація перешкоджає позивачці у здійсненні права власності в повному обсязі, вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. На зазначені обставини посилалася позивачка у позовній заяві та вони не спростовані відповідачами жодним належним і допустимим доказом. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності зі ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.29, 317, 391, 405 ЦК України та Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" і підлягають задоволенню, оскільки вказаний будинок належить позивачці на праві власності на законних підставах, відповідачі не проживають у будинку понад рік та втратили право користування зазначеним житлом.

Outcome: approved