Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 08 червня 2015 року розірвано. В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . За час проживання дитини з матір`ю відповідач духовним, фізичним розвитком дитини не цікавився, участі у вихованні не приймав, матеріально не допомагав. Прохала позбавити відповідача батьківських прав. У відкритому судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом порядок, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши думку позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків. Як було встановлено у судовому засіданні, сторони з 15 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 08 червня 2015 року, розірвано. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьком дитини у вказаному свідоцтві записаний [PERSON] , а матір`ю [PERSON] .. 23 вересня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з гр. [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 13.06.2019 року, проведеного в складі комісії за адресою: [ADDRESS] , позивач разом з сином, чоловіком та дочкою проживають в квартирі без реєстрації. Квартира трикімнатна, в квартирі проведено капітальний ремонт, кімнати світлі, сухі, чисто, затишно, індивідуальне газове опалення, присутні електрифікація, водовведення та водовідведення, продуктами харчування забезпечені повністю, матеріально-побутові умови проживання добрі. В сім`ї панує мир, злагода, любов і повага, дітям, їх розвитку, вихованню та навчанню, приділяють належну увагу. Батько дитини [PERSON] , [PERSON] , не цікавиться розвитком, вихованням, навчанням сина, з часу розлучення з позивачем жодного разу не провідував сина. Згідно характеристики навчального закладу № 01-37/111 від 13.06.2019 року, на даний час [PERSON] переведений до 2-А класу Краснокутської гімназії імені Героя Радянського Союзу І .Н . Нестерова Краснокутської районної ради Харківської області. За місцем навчання характеризується позитивно. Мати дитини цікавиться його шкільним життям, забезпечує всім необхідним шкільним приладдям та всіма речами, відвідує батьківські збори, постійно спілкується з класним керівником. Тато дитиною не цікавиться, за період навчання в гімназії не з`являвся, в шкільному житті дитини участі не приймав. Відповідно до висновку № 7 комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації від 06.09.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , остання вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Судом встановлено, що [PERSON] долею дитини не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з сином не виявляє, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не займається його фізичним та духовним розвитком. Про вказане свідчать також показання свідка [PERSON] та свідка [PERSON] , які пояснили суду , що дійсно батько долею дитини не цікавиться , не спілкується з сином , матеріально не допомагає. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов`язку. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Той факт, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився та не надав жодних заперечень проти позову, свідчить про те, що він не спілкується з дитиною та інтерес до сина не проявляє, не цікавиться його життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Статтями 27, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надала суду достатньо доказів на підтвердження позову. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved