Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON]К, [PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в якому просить визнати за позивачем, право довічного успадковуваного володіння землею загальною площею 43,40 га в тому числі 43,20 га рілля, 0,20 га дорога, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913, виданого Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області 1992 року, на підставі рішення Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області від 25 січня 1992 року № 84-ХХІ, для ведення селянського (фермерського) господарства. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 січня 1992 року рішенням Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області № 84-ХХІ позивачу було надано у довічне успадковування володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 43,40 гектарів в тому числі 43,20 га рілля, 0,20 га дорога. 25 лютого 1992 року на виконання вищевказаного рішення інженером відділу по земельних ресурсах і земельній реформі [PERSON] проведено передачу в натурі земельної ділянки площею 43,40 га. 1992 року на виконання вищевказаного рішення Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області було оформлено та видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913. З метою ведення селянського (фермерського) господарства позивачем створено та зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Росток». 19 липня 2017 року листом № 27-15-0.3-8051/2-17 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відмовило у наданні дозволу на відновлення меж земельної ділянки у звязку з тим, що у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913 відсутні реєстраційні відомості. За таких обставин, позивач позбавлений можливості оформити своє право довічного успадковуваного володіння землею через відсутність реєстраційних відомостей в Державному акті, тому вимушений звернутися до суду з позовом про визнання права довічного успадковуваного володіння землею. Позивач у судове засідання не зявився, але попередньо надали до суду клопотання, в якому вказав, що вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглядати справу без його участі. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні вважав, що підстав для задоволення позовних вимог не має, тому в їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки право довічного успадковуваного володіння землею взагалі не передбачено чинним земельним законодавством України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 25 січня 1992 року рішенням Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області № 84-ХХІ позивачу було надано у довічне успадковувань володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 43,40 гектарів в тому числі 43,20 га рілля, 0,20 га дорога. 25 лютого 1992 року на виконання вищевказаного рішення інженером відділу по земельних ресурсах і земельній реформі [PERSON] проведено передачу в натурі земельної ділянки площею 43,40 га, що підтверджується актом встановлення меж земельної ділянки в натурі, наданої для сільськогосподарського використання позивачу. На виконання вищевказаного рішення Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області 1992 року було оформлено та видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913. З метою ведення селянського (фермерського) господарства позивачем створено та зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Росток» відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, виданого Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області від 10.03.1992 № 1 550 120 0000 000059. По теперішній час позивач володіє та користується - вказаною земельною ділянкою для виконання статутної мети СФГ «Росток». Так, з метою подальшого визначення та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера 22 червня 2017 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на відновлення меж земельної ділянки площею 43,40 гектарів. 19 липня 2017 року листом № 27-15-0.3-8051/2-17 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відмовило у наданні дозволу на відновлення меж земельної ділянки у звязку з тим, що у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913 відсутні реєстраційні відомості. З даної відповіді вбачається, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не визнає за позивачем права довічного успадковуваного володіння землею загальною площею 43,40 га згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913, виданого Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області 1992 року. Визнання права довічного успадковуваного володіння землею має юридичне значення для охорони прав та інтересів позивача і створює умови для ведення сільськогосподарського виробництва та здійснення майнових прав щодо отримання доходу (прибутку), вирішити даний правовий спір в позасудовому порядку неможливо, тому [PERSON] змушений звернутися до суду з даною заявою. Враховуючи те, що права у позивача на земельну ділянку виникли у 1992 році, тому слід застосовувати до спірних правовідносин приписи законодавства, які діяли на час їх виникнення. Стаття 6 Земельного кодексу України (в редакції станом на січень 1992 року) встановлює, що у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам [PERSON] РСР для ведення селянського (фермерського) господарства. Стаття 18 Земельного кодексу України (в редакції станом на січень 1992 року) встановлює, що районні Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства. Згідно ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції станом на лютий 1992 року), право володіння наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За приписами ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції станом на лютий 1992 року) право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до положень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право володіння і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, яка затверджена Держкомземом України 26.11.1991 р. (далі - Інструкція), право довічного успадковуваного володіння землею посвідчується державними актами. Державні акти, що посвідчують право довічного успадковуваного володіння землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень місцевих Рад народних депутатів. Державні акти складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою. Однак, відсутність номера реєстрації у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею, не залежало від позивача після отримання вказаного акта. У Захарівській районній раді Одеської області та відділі у Захарівському міжрайонному управлінні у Великомихайлівському та Захарівському районах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на теперішній час відсутні Книга записів державних актів на право постійного користування землею та журнал (книга) реєстрації державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею. Крім того у земельному відділі відсутній Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056913. Державні акти на право довічного успадковуваного володіння землею є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень сільських, селищних, міських, районних рад. Право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки в довічне успадковуване володіння, а тому захист прав осіб на земельні ділянки може здійснюватися виключно шляхом визнання за землекористувачем права довічного успадковуваного володіння землею відповідно до державного акта, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, виключно: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації, релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; заклади освіти незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. \~Так, введеним в дію 15.03.1992 року Земельним кодексом [PERSON] РСР надання такого права, як право довічного успадковуваного володіння землею, не передбачалось, однак підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради [PERSON] РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу [PERSON] РСР» визначалось, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до пункту 8\~Постанови Верховного Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХП "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі"\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~Земельного кодексу України. Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, Право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності [PERSON] народу. Від імені [PERSON] народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Норми ст. 16 Цивільного кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав. Визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільні права та інтереси захищаються різними способами, зокрема, шляхом визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, що визначено пунктом «а» ч. З ст. 152 Земельного кодексу України. Відповідно до абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. З ст. 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Кес (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту» ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів, від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь- якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Також Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним». Таким чином, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (наприклад: рішення у справах «Беєлер проти Італії»,«Онерїлдіз проти Туреччини», «Ме§асІа1.сот 8.г.1. проти Молдови»,«Москаль проти Польщі»). Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю та визнати за позивачем право довічного успадковуваного володіння землею.

Outcome: approved