Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києваіз вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування № 1002 від 01.04.2011( квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.; визнати недійсним договір дарування № 1010 від 01.04.2011 (квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.; византи недійсним договір дарування № 2156 від 21.06.2011 (квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.; византи недійсним договір дарування № 1018 від 01.04.2011 (квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.; визнати недійсним договір дарування № 1026 від 01.04.2011 (квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О. та стягнути з відповідачів витрати з оплати судового збору. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 18.05.2005 р. вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] ; 01.06.2005р. набула право власності на квартири [ADDRESS] . Після набуття права власності на квартири [ADDRESS] , нею було погоджено, замовлено, оплачено та фактично проведене об`єднання зазначених квартир в одну квартиру та планувалось в подальшому присвоїти єдиний номер квартири, однак через вплив тяжких для позивача обставин завершити об`єднання квартир, а саме отримати єдиний номер (оскільки фактично зазначені квартири об`єднані в одну) позивач не встигла. Позивач вказує, у 2010 році у неї виник конфлікт із політичних причин із тодішніми керівниками країни, через образу політиків різними правоохоронними органами розпочато системний утиск її бізнесу, порушувались ряд кримінальних справ, здійснювались безпідставні перевірки підприємств, позивачеві висловлювались погрози щодо конфіскації її майна, яким вона володіла. Під впливом тяжких для позивача обставин, остання прийняла рішення, про безоплатну передачу, на вкрай невигідних умовах, прав власності на квартири, шляхом укладення договорів дарування на квартири [ADDRESS] . Починаючи з 2016 року тяжкі для позивача обставини закінчились, однак відповідачі стали ухилятись від розірвання договорів квартир [ADDRESS] , а у листопаді 2017 року позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката, який в межах своїх повноважень, склав та надав позивач інформаційну довідку № 1 від 15.11.2017, з якої дізналась, що квартири на праві спільної сумісної власності зареєстровані за відповідачами. Після порушення відповідачами прав позивача, остання звернулась до суду за захистом порушених прав, а тому просить позов задовольнити у визначений нею спосіб. 03 квітня 2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов відзив від [PERSON] на позовну заяву, в якому остання заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає позов необґрунтованим та безпідставним.(а.с.33-55б т.2). 21 травня 2018 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Колесниченком О.Ю. подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Вказав, що позов подано з надуманих підстав, а твердження позивача викладені в позовній заяві про вчинення оскаржуваних правочинів під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай не вигідних умовах не відповідають дійсності, та надано докази про направлення іншим учасникам, які беруть участь у справі(а.с.112-120, 123-128 т.2). Представники [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, подали до суду спільну заяву, в якій позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечували. (а.с.219-225) Відповідач [PERSON] та представник відповідча [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялись належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України (а.с. 39-40 т.3). Відповідач [PERSON] та представник відповідча [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялись належним чином (а.с. 19 т.3) та в порядку встановленому ст.128 ЦПК України (а.с. 37-38 т.3). Відповідач [PERSON] та представник відповідча [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялись належним чином (а.с. 12,20, т.3), проте подали заяву в якій позовні вимоги визнали, просили задовольнити (а.с. 17-20 т.1) та в порядку встановленому ст.128 ЦПК України (а.с. 35-36 т.3). За наведених обставин, враховуючи неявку сторін у судове засідання, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, які беруть участь у справі на підставі наявних в ній доказів. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Cуд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.05.2005 р. [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , та 01.06.2005р. набула право власності на квартири [ADDRESS] , що підтверджується договорами дарування квартири, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е.(а.с. 58,77, 110,128,131). [PERSON] , крім вищевказаного, є співзасновником чималої кількості суб`єктів господарювання різної господарської направленості, що визнається сторонами, та підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.3 т.1). Судом також встановлено, що протягом 2010-2016 років відносно позивача [PERSON] було розпочато ряд кримінальних проваджень, здійснено обшуки та інші слідчі дії, проведено ряд перевірок різними контролюючими і правоохоронними органами, вилучалась продукція та майно юридичних осіб, засновником яких є позивач [PERSON] , відповідні дії і рішення неодноразово оскаржувались у судовому порядку, що фактично визнається сторонами та підтверджується протоколами обшуку, актом про результати позапланової перевірки, протоколами огляду, постановами про порушення кримінальної справи, судовими рішеннями, (а.с.327-421 т.1). В тяжких для позивача умовах та обставинах, остання прийняла рішення про безоплатну передачу майна на вкрай невигідних умовах, прав власності: 01 квітня 2011 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір дарування, № 1002, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) квартири [ADDRESS] . (а.с.50-57 т.1). 01 квітня 2011 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір дарування № 1010, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) квартири [ADDRESS] . (а.с.69-76 т.1). 21 червня 2011 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір дарування № 2156, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) квартири [ADDRESS] . (а.с.83-91 т.1). 01 квітня 2011 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір дарування № 1018, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) квартири [ADDRESS] . (а.с.101-109 т.1). 01 квітня 2011 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір дарування № 1026, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) квартири [ADDRESS] . (а.с.119-127 т.1). За усної домовленості з відповідачами, після закінчення тяжких для позивача обставин, останні мали укласти угоди про розірвання Договорів дарування квартир. З матеріалів справи вбачається, що позивач й після укладення спірних договорів самостійно несла всі витрати з утримання квартир, витрати з утримання будівель, оплати комунальних послуг з обслуговування домоволодіння, оплати електроенергії, газу, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.138-321 т.1). З викладеного вбачається, що спірні договори укладались позивачем під впливом тяжких обставин, внаслідок утиску її бізнесу та спроб протиправного позбавлення власності. У позовній заяві позивач зазначала, що починаючи з 2016 року тяжкі обставини для неї припинилися, проте відповідач ухиляється від виконання домовленостей, які були передумовою укладення договору дарування спірної квартир. Так, у серпні 2017 року позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката, який в межах своїх повноважень, склав та надав інформаційну довідку №1 від 15.11.2017 р., з якої позивач дізналась, що вищевказані квартири зареєстровані на праві власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема. Ураховуючи викладене, договір дарування може бути визнано недійсним на підставі статті 233 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді вз`яти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бутитяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшенняяких необхідноукласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Вказане також підтверджується висновками у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року та 3 червня 2015 року, а також від 06.04.2016 року у справі № 6-551цс16. З огляду на вищевикладене вбачаєься, що [PERSON] не мала намірів безоплатно дарувати зазначені квартири відповідачам, її волевиявлення не може вважатися вільним і не відповідало її внутрішній волі, а укладення оспорюваних правочинів обумовлено виключно збігом вкрай тяжких для [PERSON] життєвих обставин. Оскільки підтверджується виникненням негативних для підприємницької діяльності позивачки обставин у 2010-2011 роках, внаслідок чого виникла загроза втратити житло, загроза банкрутства та інших обставин, зокрема конфіскації майна, що могло б призвести до позбавлення майна позивачки та членів її сім`ї. Позивач стверджує, що саме для усунення або зменшення таких загроз вона уклала вказані договори. Таким чином, суд вважає переконливими доводи позивача про те, що укладення [PERSON] оспорюваних договорів дарування не відбулося б, якби не настання у той період вкрай тяжких для неї, її підприємницької діяльності обставин і виникнення реальних загроз для її матеріального стану. На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими доводи позову про те, що оспорювані договори дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивачки умовах, та її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, тому на підставі частини першої статті 233 ЦК України є такими що підлягають визнанню недійсними. Що стосується доводів відповідача щодо пропущеного позивачем строку позовної давності, то слід вказати наступне. Відповідно до частини першоїстатті 261 ЦК України,за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, укладаючи договори дарування, позивач мала намір зберегти своє майно від його можливої втрати у зв`язку з утиском її бізнесу та спроб протиправного позбавлення власності протягом 2010-2016 року, у зв`язку з чим було укладено оспорювані договори дарування. Суд приймає до уваги доводи позивача, що порушення її прав, з урахуванням наявної домовленості сторін, почалося з моменту, коли вона втратила право власності на спірні квартири, тобто з моменту переходу права власності до відповідачів, а дізналась про вказані обставини із інформаційної довідки з реєстру 17.11.2017 року. Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів існування обставин, за яких саме обставин позивач була обізнана або ж могла бути обізнана про порушення її прав, а саме до моменту отримання 17.11.2017 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, враховуючи, що протилежне не доведено відповідачами, суд погоджується із доводами позивачки про те, що вона дізналась про порушення своїх прав та законних інтересів як власника майна в межах строків давності, тому підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності судом не встановлено. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час судового розгляду доведено порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту у обраний позовом спосіб відновлення порушених прав. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 6 400 грн. 00 коп. (6 400 грн./3 = 2 133,33 грн. )

Outcome: approved