Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

\~ У грудні\~2018\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовною заявою,\~в якій\~просив ухвалити\~рішення,\~яким стягнути\~з Товариства\~з обмеженою\~відповідальність «Аудит-Авто» матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.11.2016 року у сумі 39\~238 грн. 00 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 705 грн.\~ В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що у листопаді 2016 року мала місце дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в якій було пошкоджено належний йому автомобіль марки ФОРД, номер державної реєстрації [NUMBER] НЕ. Винним у\~скоєнні ДТП\~визнано [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який на\~момент ДТП\~працював водієм\~у ТОВ\~«Аудит авто». Відповідно до наряду-замовлення №4456 від 21.12.2018 року сума матеріального збитку завданої йому внаслідок спричиненої ДТП, складає 39\~238 грн. 00 коп. Ним двічі направлялися претензії на адресу відповідача, однак в добровільному порядку сума збитку не погашена, тому позивач вимушений звернутися до суду. У судове засідання позивач не з`явився, але відповідно до наданої суду письмової заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача до суду не з`явився, причини своє неявки суду не повідомив, тому вважаю за можливе розглядати справи без їх участі, оскільки дана справа розглядається після скасування заочного рішення і їх доводи та пояснення відображені у відповідній заяві про перегляд такого заочного рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача відшкодувати позивачу у добровільному порядку суму шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються чинним Цивільним кодексом України. 25.11.2016 року, о 18.20 хв. мала місце дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в якій було пошкоджено належний мені автомобіль марки ФОРД, номер державної реєстрації [NUMBER] НЕ. Даний факт\~підтверджується постановою\~Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська (копія\~додається),\~відповідно до\~якої винним\~у скоєнні\~ДТП визнано\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~працюючого водієм\~у ТОВ\~«Аудит авто», який керуючи автомобілем «Еталон» д.н. АЕ 06-55 СВ на 157 км. а/д Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя в с. Братське, під час здійснення перевезення пасажирів за маршрутом Херсон-Дніпро, при зміні напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем ФОРД н/з [NUMBER] 84-71 НЕ, під керуванням водія [PERSON] . Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Встановлено, що під час ДТП водій [PERSON] , виконував трудові обов`язки, як працівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудит авто». За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч.1 ст. 1188 ЦК України). Нормою частини першої статті 1172 ЦК України, встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. У частині першій статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Аналіз положень статей 166,1167,1187,1188 ЦК України, свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Статті 1187,1188 ЦК України, відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана. Так,стаття 1187 ЦК України, встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України, та частини другої статті 1187 ЦК України. В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Таким чином,\~ТОВ «Аудит\~авто» є належним відповідачем у справі. Тому позовні вимоги, заявлені саме до нього. В постанові\~Верховного суду\~України по\~справі №6-2808\~цс 15\~від 20\~січня 2016\~року зазначено,\~що «Завдання\~потерпілому шкоди\~особою,\~цивільна відповідальність\~якої застрахована,\~внаслідок дорожньо-транспортної\~пригоди породжує\~деліктне зобов`язання,\~в якому\~праву потерпілого\~(кредитора)\~вимагати відшкодування\~завданої шкоди\~в повному\~обсязі кореспондується\~відповідний обов`язок\~боржника (особи,\~яка завдала\~шкоди).\~Водночас така\~дорожньо-транспортна\~пригода слугує\~підставою для\~виникнення договірного\~зобов`язання\~згідно з\~договором обов`язкового\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів,\~в якому\~потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд ( частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї ( частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та ( або ) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань. деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. В постанові Верховного суду України №6 -725 цс 16 від 14 вересня 2016 року, зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст.360 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З наряду-замовлення № 4456 від 21.12.2018 року вбачається те, що сума матеріального збитку завдана відповідачем внаслідок спричиненої ДТП, складає 39\~238 грн. 00 коп. Таким чином, розмір матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача, внаслідок пошкодження його автомобіля становить 39\~238 грн. 00 коп., яка і підлягає стягненню. Відповідно до ч. 6 ст. 28 ЦПК України, позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди. Зазначену норма\~підтверджує і\~висновок,\~який міститься\~в постанові\~Пленуму ВССУ\~від 01.03.2013\~року №4\~"Про\~деякі питання\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів\~про відшкодування\~шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки\~"\~про те,\~що позови,\~що виникають\~із відносин\~відшкодування шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки,\~пред`являються\~до суду\~за загальними\~правилами підсудності,\~визначеними главою\~1\~розділу III ЦПК.\~При цьому\~суд має\~враховувати право\~позивача на\~пред`явлення\~позову про\~відшкодування шкоди\~також за\~його зареєстрованим\~місцем проживання\~чи перебування,\~або за\~місцем завдання\~шкоди (частини\~третя,\~шоста статті\~28\~ЦПК), чи виконання договору у разі виникнення спору із договору страхування (частина восьма статті 110 ЦПК). Як вбачається з матеріалів справи ДТП, мала місце на території Дніпропетровського району, а тому правила підсудності в даному випадку позивачем не порушені. В даному спорі між сторонами законом не передбачено обов`язкового вжиття заходів досудового врегулювання спору, проте позивачем вживались спроби досудового врегулювання спору. Двічі позивач направляв на адресу відповідача претензію, щодо виплати шкоди, проте до сьогодні відповіді так і не отримав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в сумі 705 грн. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню недоплачений позивачем при подачі позову судовий збір в сумі 59 грн. 80 коп. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved