Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Київського районного суду міста [PERSON] від 26.05.2014р. по справі №520/7527/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 74265,33 доларів США. З метою забезпечення позову 26 лютого 2014 року суд постановив ухвалу про накладення арешту на майно боржника [PERSON] ? частину нежитлових приміщень цокольного поверху(офіс №3-Д), загальною площею 83,6м2, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сахарова, буд.36. Проте під час проведення виконавчих дій Суворовським ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області, зокрема опису та арешту майна боржника, стало відомо, що незважаючи на наявність ухвали про накладення арешту, [PERSON], 18.03.2014р. уклав договір дарування вказаного нерухомого майна з [PERSON], яка є родичкою останнього. Посилаючись на те, що зазначений договір порушує права позивача, оскільки унеможливлює виконання судового рішення, його укладено з метою уникнути цивільно-правової відповідальності, цей договір порушує публічний порядок, - представник позивача просив на підставі статей 203,215-216,228 ЦК України визнати його недійсним. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Відзиву від відповідачів на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07 липня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? частина нежитлових приміщень цокольного поверху(офіс №3-Д), загальною площею 83,6м2, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сахарова, буд.36. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 26 лютого 2014 року з метою забезпечення позову банку до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором накладено арешт на зазначене вище майно. Рішенням цього ж суду від 26.05.2014р. позов банку задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON]М заборгованість за кредитним договором в розмірі 74265,33 доларів США. 18.03.2014р. між [PERSON]А.(дарувальник), та [PERSON]Д.(обдарована) укладено договір дарування ? частини нежитлових приміщень цокольного поверху(офіс №3-Д), загальною площею 83,6м2, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сахарова, буд.36. При цьому як вбачається з даного договору, обдарована є донькою дарувальника. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною(сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину(частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину(стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14,153 ЦПК України(в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України(в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача(заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про те, що [PERSON] має право вільно розпоряджатися нерухомим майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ 6-2552цс16 від 18 січня 2017 року Вищевказані фактичні обставини дають суду підстави вважати, що відповідачі, уклавши вищевказаний договір дарування, порушили право позивача на задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, а також на право на обовязковість судових рішень, тобто на ефективний судових захист прав, свобод та інтересів. Таким чином, суд доходить висновку, що вищевказаний договір дарування слід визнати недійсним та скасувати його державну реєстрації. Також, з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 1762грн. На підставі 124 Конституції, ст.ст.215,216 ЦК України 14,151-154 ЦПК України(в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин),

Outcome: approved