Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від здійснення батьківського обов'язку по вихованню доньки, життям дитини не цікавиться, не турбується про її стан здоров"я, з дитиною не спілкується та не бачиться. 15 липня 2015 року відповідач написав заяву, якою він відмовився від своїх батьківських прав відносно доньки. Крім того, вказала, що відповідач не сплачує аліменти, які були стягнуті з нього за рішенням Ленінського районного суду м. Донецьк від 18 квітня 2010 року. Посилаючись на те, що відповідач самоусунувся від виховання [PERSON], участі у її вихованні не приймає, станом здоров'я та життям дитини не цікавиться, нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків, позивачка просила позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], стягнути з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти у розмірі 25% від середньомісячної заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Пояснила, що на даний час вихованням дитини займається тільки вона, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, дитиною взагалі не цікавиться, матеріальної допомоги їй на утримання дитини не надає, хоча існує рішення про стягнення з нього аліментів з останнього. Відповідач своє право на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки з огляду на те, що батько дитини самоусунувся від її виховання та утримання. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, з 28 березня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 08 квітня 2011 року ( а.с. 10). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Як пояснила у судовому засіданні [PERSON] участі у вихованні та утриманні дитини батько дитини не приймає, життям дитини не цікавиться, не турбується про її стан здоров"я, що стало підставою для звернення з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Невиконання та ухилення від покладених на батьків обов'язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьків батьківських прав як це передбачено ст. 164 СК України. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку від 01 грудня 2016 року № 106-7666 орган опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с. 41-42). Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом також прийнято до уваги наступні обставини: позбавлення батьківських прав - є крайнім заходом; характер винної поведінки відповідача по відношенню до своєї дитини, що виражається у неповному виконанні батьківських обов'язків; частку сплачених у добровільному порядку коштів на утримання дитини; його особу, бажання приймати активну участь у вихованні доньки, допомагати їй матеріально; його бажання бути батьком; мету позивача подання даного позову. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до вимог ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав є способом захисту прав і інтересів дитини. Судом встановлені факти, які свідчать, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, свої батьківські обов'язки відносно доньки не виконує. 15 липня 2015 року відповідач написав заяву, якою він відмовився від своїх батьківських прав відносно доньки ( а.с. 11). Враховуючи, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитини, не турбується про її стан здоров'я, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення його батьківських прав щодо доньки [PERSON], а відтак і про задоволення позову в цій частині. Статтею 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У судовому засіданні позивачка вказувала, що її коштів не вистачає на повноцінне забезпечення дитини всім необхідним, просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки. При цьому вказала, що до 2014 року вона разом із сином проживали у м. Донецьк, де на даний час проживає і відповідач. За своїм місцем реєстрації вона зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання доньки. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецьк від 18 квітня 2010 року її позов було задоволено та стягнуто аліменти з відповідача (а.с. 35-36). Вказала, що оскільки на даний час м. Донецьк є тимчасово неконтрольованою територією, вона не знає, де знаходиться виконавчий лист по примусовому виконанні рішення суду про стягнення аліментів на її користь на утримання доньки, а тому просить постановити рішення про стягнення аліментів. Всупереч вимогам ст. 205 ЦПК України, позивачка знову звернулася до суду повторно з позовними вимогами про стягнення аліментів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку із відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що існує судове рішення, яке постановлено між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, тому суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у цивільній справі у частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення аліментів із наведених вище підстав. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 206 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved