Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що відповідно до договору міни житла від 26 лютого 2004 року вона є власником квартири [ADDRESS] . Окрім неї у вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON] . Відповідач не проживає у помешканні з 2014 року. Реєстрація [PERSON] у належній позивачці квартирі порушує її право на володіння та користування належною їй власністю, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила слухати справу в її відсутність, на позові наполягає. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача також не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі доказів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 04.10.2021 згідно ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що відповідно до договору міни житла від 26 лютого 2004 року [PERSON] належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2949862 від 28 лютого 2004 року вищевказана квартира вцілому зареєстрована за [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до довідки ЦНАП виконавчого комітету Пирятинської міської ради №П 21500 від 02 липня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до довідки ОСББ «Європейська, 4-А» № 31 від 04 жовтня 2021 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , на протязі останніх п`яти років [PERSON] постійно, переважно чи то тимчасово не перебував і не проживав (а.с. 44). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше одного року, його речей у квартирі немає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Підсумовуючи вище викладене, та з урахуванням того, щовідповідач понад один рік не проживає у квартирі, що належить позивачці на праві власності, його реєстрація заважає позивачці у повній мірі володіти та користуватися належним їй житлом, позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved