Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивачка звернулася у суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] без згоди батька. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила, що у період часу протягом 2000 -2015 років проживала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем і народила дочку [PERSON], яка на даний час не досягла повноліття, є учнем Івано-Франківської ЗОШ №18. В 2015 році відповідач покинув їх з дочкою і з того часу не займається ні вихованням, ні утриманням дитини. Їй відомо, що у 2015 році відповідач виїхав за межі України до Російської Федерації і долею дочки не піклується, не бере жодної участі в її житті. Добровільно за останні три роки передав для дитини близько 600 грн. З позовом про стягнення аліментів з батька, який приховує своє дійсне місце перебування, вона не зверталась. Усі турботи про дитину, її утримання вона несе самостійно. У зв'язку з необхідністю забезпечувати дитину матеріально змушена була виїхати тимчасово на проживання до Республіки Польща, де отримала офіційний дозвіл на працю. В Україні [PERSON] живе під опікою старшої сестри, а тому вона хоче мати можливість принаймні на час шкільних канікул мати змогу взяти доньку до себе, але за відсутності письмового дозволу батька на виїзд дитини закордон, позбавлена такої можливості. Звернення її з цього приводу відповідач ігнорує, поставивши свої особисті інтереси понад інтереси та потреби дитини. Фактично, відповідач відмовився докласти будь-яких зусиль до того, аби звернутись в Українське консульство або до органів нотаріату на території країни свого перебування та засвідчити свою згоду письмово. При цьому запропонував вирішувати ці проблеми самостійно. На даний час вона має можливість оздоровити дитину у канікулярний період, а також хоче побути з дитиною, оскільки протягом навчального року вони практично позбавлені такої можливості. Однак відсутність дозволу батька стає перешкодою в цьому. Тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дочки закордон без згоди батька. Представник служби у справах дітей Римарук В.В. в судовому засіданні пояснив, що надання можливості отримати дозвіл на виїзд дитини закордон буде відповідати її інтересам. Батько не вправі зловживати своїми батьківськими правами та діяти всупереч інтересів дитини. Відсутність згоди батька на виїзд дитини закордон за матеріалами справи не обумовлена поважними причинами. А тому щодо задоволення позову не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов суду не подав. У зв'язку з цим судом ухвалено проводити розгляд справи в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що матір'ю [PERSON], [INFO] є [PERSON], [INFO], а батьком [PERSON], [INFO] Позивачка та відповідач припинили спільне проживання і з 2015 року стосунків не підтримують. Відповідач того ж року виїхав за межі України. З того часу жодної участі у вирішенні долі дитини не бере, не займається її вихованням, утриманням, не дбає про забезпечення її прав та інтересів. Позивачка, з метою матеріального забезпечення дитини, виїхала на роботу закордон і на даний час офіційно проживає та працює в Республіці Польща, маючи дозвіл на працю та проживання в Вармінсько-Мазурському воєводстві, що підтверджується Посвідкою на проживання [NUMBER] від 15.05.2017 року. Дочка [PERSON] на даний час є неповнолітньою, проживає під опікою старшої сестри. Мати має можливість періодично забирати доньку до себе на період шкільних канікул. Добровільно вирішити питання про надання дозволу на виїзд дитини закордон відповідач відмовився. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, уповноважених ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». За змістом Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції держави-учасницi забезпечують право дитини не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадкiв, коли компетентнi органи згiдно з судовим рiшенням визначають, що таке розлучення необхiдне в якнайкращих iнтересах дитини. Ч.2 ст. 10 Конвенції визначає, що дитина, батьки якої проживають у рiзних державах, має право пiдтримувати на регулярнiй основi, за виключенням особливих обставин, особистi вiдносини i прямi контакти з обома батьками. 3 цiєю метою i вiдповiдно до зобов'язання держав-учасниць за пунктом 2 статтi 9 держави-учасницi поважають право дитини та її батькiв залишати будь-яку країну, включаючи власну, i повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну дiють лише такi обмеження, якi встановленi законом i необхiднi для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралi населення або прав i свобод iнших осiб, i сумiснi з визнаними в цiй Конвенцiї iншими правами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд можливий лише у випадку: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Вказані у пп.2 п.4 Постанови випадки не можуть бути застосовані стосовно позивачки та її дитини. Тому, за відсутності у позивачки нотаріально посвідченої згоди відповідача, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі виїзд разом з нею дочки на відпочином закордон є неможливим. В силу ст.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідач діями, що спрямовані на відмову добровільно вирішити питання про видачу дозволу на виїзд дитини закордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. Окрім того, як встановлено судом, виїзд дитини закордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому внаслідок ухвалення такого рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. На підставі наведеного, враховуючи обставини справи та інтереси неповнолітньої [PERSON], зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини закордон для нерозривного спілкування з матір'ю, відпочинку, оздоровлення, нормального фізичного, духовного та морального розвитку, суд приходить до висновку про необхідність надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу її батька, в супроводі матері або осіб, уповноважених нею.

Outcome: approved