Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення коштів на утримання майна. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.07.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [PERSON] є власником 3/10 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,4кв.м., житловою площею 46,3кв.м. Право власності на належну позивачу частку в цьому об`єкті нерухомості набуто згідно Договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2005, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстраційним №1961. Іншими співвласниками вказаного об`єкту нерухомості на праві спільної часткової власності є наступні особи: [PERSON] , якому належить 1/10 частина квартири; [PERSON] , якому належить 3/10 частин; [PERSON] , якій належить також 3/10 частин. Відповідач [PERSON] з початку 2017 року на тепер не бере жодної участі в оплаті спожитої в зазначеному житловому приміщенні електроенергії, витрати по сплаті вартості цих комунальних послуг вимушена нести позивач для того щоб їх постачання не було припинено. Так за період з лютого 2017 року по червень 2019 року позивачем здійснено оплату спожитої електроенергії в квартирі на загальну суму 19378,06грн, що підтверджується відповідними рахунками та квитанціями. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з [PERSON] на корить [PERSON] кошти сплачені за спожиту електроенергію в період з лютого 2017 року по червень 2019 року в розмірі 5813,42грн. Позивач [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримала, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 02.10.2019 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідачки повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачкою не подано заяви про розгляд справи за її відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.05.2005 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] - 3/10 частина, [PERSON] - 3/10 частина, [PERSON] - 3/10 частина, [PERSON] -1/10 частина, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстраційним №1961. Квартира [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат площею 18.0кв.м., 11,7кв.м., 16.6кв.м., кухні, місць загального користування, ванної кімнати, вбиральні, веранди, лоджії та коридорів. Житлова площа квартири складає 46.3кв.м., загальна площа 96.4кв.м. В зазначеній вище квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.04.2016 встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату, площею 11,7кв.м., [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату, площею 18,0кв.м., [PERSON] житлову кімнату, площею 16,6кв.м. Як убачається із матеріалів справи позивач та відповідач є споживачами електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», який є правонаступником ПАТ "Київенерго". Позивач [PERSON] , зазначає, що [PERSON] з початку 2017 року по червень 2019 рік не бере жодної участі в оплаті спожитої електроенергії в зазначеному житловому приміщенні, позивач самостійно виконує грошові зобов`язання перед постачальником житлово-комунальної послуги (електропостачання), що підтверджується квитанціями про сплату за електроенергію. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Згідно до п.1 Правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04.05.2006 року № 562 врегульовані відносини між громадянами та енергопостачальниками. Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Згідно зі підпунктом 1 пункту 10.2 Правил користування електричною енергією споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів). У пункті 1.2 Правил користування електричною енергією дано визначення споживача електричної енергії як особи, що використовує її для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору. Водночас зі змісту інших положень Правил, зокрема з того ж підпункту 1 пункту 10.2, вбачається, що згаданий термін необхідно застосовувати в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують електричну енергію без укладення договору на електропостачання. Згідно з пунктом 42 вказаних Правил користування електричною енергією споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Згідно з пунктом 42 вказаних Правил споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 5 ч. 2 п. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, співвласник незалежно від фактичного проживання сплачує комунальні послуги на утримання житла. Статтею 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Згідно із розрахунку наданого позивачем, відповідач повинна компенсувати позивачу витрати за спожиту електроенергію в розмірі: 19 378,06грн х 3/10 = 5 813,42грн. Суду не надано доказів іншого розміру боргу відповідача перед позивачем. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення коштів сплачених за спожиту електроенергію в період з лютого 2017року по червень 2019року в розмірі 5813,42грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 768,40грн.

Outcome: approved