Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У грудні 2013 року банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10 квітня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит на суму 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає кредитний договір. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яку він добровільно не погашає, тому позивач просив стягнути з відповідача у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 18650, 49 грн., із яких заборгованість за кредитом - 1942,79грн., заборгованість за відсотками - 8175,39 грн., заборгованість по комісії - 7168,00грн., штраф (фіксована частина) - 500грн., штраф (процентна складова) - 864,31грн. (а.с. 2-3). Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 53-55). В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.59-63). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 10 квітня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит на суму 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою щомісячної комісії в розмірі 3,5%. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у зв'язку з чим станом на 22 листопада 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 650 грн. 49 коп. яка складається із заборгованості за кредитом - 1942,79грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 8175,39 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 7168,00грн., штрафу (фіксована частина) - 500грн., штрафу (процентна складова) - 864,31грн. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг та заява позичальника не є належним доказом по справі, не є Кредитним договором у розумінні параграфа 2 глави 71 ЦК України. Крім того, суд посилався на пропуск строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Вказані висновки зроблені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-яким видам платежів, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплати банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% от суми боргу (а.с.9-12). Із матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав факт отримання ним кредиту шляхом оформлення платіжної карти на підставі заяви позичальника, позовні вимоги банку визнав частково (у сумі 1942гр. 79коп., а.с.49), однак вказану заяву і Умови та правила надання банківських послуг не вважає укладеним кредитним договором. Але ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий термін. Згідно розділу ІІ Правил користування платіжною картою (п. 3.1.3.) по закінченню строку дії, відповідна Карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання Клієнту Карти з новим строком дії), а пунктом 3.1.5 цих же Правил не отримані клієнтом Карти з новим строком дії зберігаються в банку для видачі клієнту (а.с. 11 зворот). Пунктом 6.4 Умов передбачено, що у випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобов'язаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком (у випадку, якщо вона є), в тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку письмово проінформувати банк про це протягом 35 днів з моменту списання. Таким чином, сторони, укладаючи зазначений договір, досягли згоди, що по закінченню строку його дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступило письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а відтак продовжується строк дії кредитного договору. Отже, на підставі умов кредитного договору, строк дії картки та строк дії кредитного договору поновлюється кожного разу зі спливом терміну дії карти. З матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору, 10 квітня 2008 року, ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку. За таких обставин строк дії картки, у тому числі і строк дії кредитного договору, пролонгувався з кожним роком, а, відповідно, строк позовної давності не є пропущеним. Посилання відповідача на п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, - не являється підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки стосується досудового врегулювання спору. За таких обставин рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України: не застосовано закон, який підлягав застосуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки виплата процентів, нарахування комісії та штрафів передбачено кредитним договором, і ці суми відповідачем фактично не оспорюються.

Outcome: approved