Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 19 листопада 2011 року. Від спільного проживання у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що спільне життя з відповідачем не склалося, вона втратила до нього почуття любові та поваги. Відповідач почав зловживати спиртними напоями, перебуваючи в стані алкогольного спяніння він вчиняв скандали та застосовував до неї фізичне насильство, з приводу чого вона навіть зверталася до правоохоронних органів. Дитина зростає в напруженій обстановці, що негативно відбивається на її моральному та психологічному стані. Вона всіляко намагалася зберегти сімю, міняла місце проживання, однак це не дало позитивного результату. Відповідач не цікавиться донькою та не приймає участі у її вихованні. Вже протягом трьох місяців проживають окремо, подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам їхньої дитини, а тому просить шлюб розірвати, доньку залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття та судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать розписки про вручення судових повісток (а.с. 17,18). Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили та позивачка наполягає на розірваннні шлюбу, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, що свідчить про те, що він не заінтересований у збереженні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дитини суд виходить із вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Спору про місце проживання доньки між сторонами немає, а тому її слід залишити проживати з матірю. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що відповідач не цікавиться життям та здоровям дитини, не бажає приймати участі у її вихованні, жодних коштів на її утримання не надає, хоча має можливість таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, має відповідний заробіток, так як підробляє за приватними замовленнями, інших аліментних зобов'язань у нього немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері , батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи матеріальне становище відповідача, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів слід задовольнити та призначити стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. На підставі наведеного,

Outcome: approved