Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У вересні 2020 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачі вказували, що вони є співвласниками на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.02.1999 та копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2016. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.03.2016 - вищевказана квартира перебуває під арештом, який був накладений постановою ст.слідчого СУ УМВС України в Сумській області Моісеєнка В.В. від 12.02.2009 в межах кримінальної справи №09800002. В подальшому, після завершення попереднього слідства (КПК в редакції 1960 р.) 01.07.2009 кримінальна справа №09800002 в рамках якої було накладено арешт на належнупозивачам квартиру була скерована до суду з обвинувальним висновком. Шосткинським міськрайсудом кримінальна справа №1-10/2011 була розглянута з постановленням обвинувального вироку відносно [PERSON] та [PERSON] . Однак, вироком суду долю заарештованої квартири, яка є власністю позивачів, вирішено не було. Враховуючи, що арешт належної позивачам квартири порушує їх право власності, позивачі, посилаючись на ст. 16, 21, 328, 391 ЦК України просять суду звільнити дану квартиру з-під арештушляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про її обтяження. Відповідач - Ліквідаційної комісії УМВС України в Сумській області, а також третя особа у поданому відзиві по суті позовних вимог покладаються на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача ( [PERSON] ) позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представники відповідачів та третьої особи по суті позовних вимог поклались на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, зокрема, зроблено такі висновки: "...30. При цьому у межах кримінальної справи, що розслідувалася, [PERSON] та [PERSON] не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як власники майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому, а їм. 31. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] та [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права... ...37. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції....". Судом встановлено, що позивачі у даній справі є співвласниками квартири [ADDRESS] загальною площею 45, 4 кв.м., що вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним управлінням від 10.02.1999 та змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що постановою про визнання предметів речовими доказами та накладення арешту на майно від 12.02.2009 винесеною старшим слідчим УМВС України в Сумській області Моісеєнком В.В. в межах кримінальної справи № 09800002 накладено арешт, зокрема, й на квартиру [ADDRESS] . З резолютивної частини вироку Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2011, ухваленим в межах кримінальної справи № 09800002 питання про скасування арешту на належну позивачам квартиру вирішено не було. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право кожного на мирне володіння своїм майном. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. В даній справі відповідачі уособлюють собою державу Україна, яка здійснила втручання у право вланості позивачів, обмеживши їх у розпорядженні належним їм майном. Суд констатує, що на час розгляду справи не надійшо будь-яких обгрунтованих та розумних доводів щодо необхідності подальшого збереження обмежень, які були застосовані до належного позивачам нерухомого майна. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що обтяження на обєкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] у вигляді арешту даного майна на час розгляду справи позбавлено будь-якої необхідності та правового обгрунтування.

Outcome: approved