Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням [PERSON] міської ради \~№ 05.63-55-V від 28.09.2010 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд відповідачам громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та виготовлені державні акти на право власності на земельні ділянки. Зазначене рішення органу місцевого самоврядування та державні акти на спірні земельні ділянки прокурор вважає незаконними з тих підстав, що зазначені земельні ділянки знаходяться на території Глевахівської селищної ради, а не м. Василькова, у звязку з чим просив \~визнати недійсним та скасувати рішення відповідача - органу місцевого самоврядування, та видані відповідачам фізичним особам державні акти на земельні ділянки. У серпні 2016 року прокурором було збільшено свої позовні вимоги, оскільки було встановлено, що частина спірних земельних ділянок відчужена, а окремі спірні земельні ділянки обтяжені іпотекою. Оскільки рішення [PERSON] міської ради, на підставі яких видано та зареєстровано правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки, є незаконним та підлягає скасуванню у судовому порядку, а тому видача самих державних актів на право власності на земельні ділянки першим власникам та подальше відчуження вказаних земельних ділянок проведено незаконно, а тому відповідно договори купівлі-продажу не можуть вважатися законними. Окрім того, договори про іпотеку підлягають визнанню недійсними (т.3 а.с.253-259). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року, позовні вимоги задоволено (т. 1 а.с. 143-147, т. 2 а.с. 93-98). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3 а.с.53-56). В судовому засіданні прокурор позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, та звернула увагу суду на те, що позовна давність на вимоги позову не поширюється та надала пояснення щодо застосування строку позовної давності (т. 4 а.с. 35-39). Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, до суду надіслав пояснення, в якому просив справу слухати без нього, зазначив, що частково погоджується з аргументами позивача, оскільки міська рада виділила землі за рахунок земель рекреаційного призначення, які відповідно до положень ст. 61 ЗК України повинні використовуватися виключно для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів тому оскаржуване рішення є протиправним (т. 3 а.с. 144). Представник [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, оскільки спірні земельні ділянки знаходяться в розпорядженні територіальної громади м. Василькова в особі [PERSON] міської ради. Представник [PERSON] та\~[PERSON] вимоги позову визнав в повному обсязі. Представник ТДВ «СК «Добробут та захист» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, застосувавши до них позовну давність. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник Глевахівської селищної ради Васильківського району в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце слухання справи неодноразово були повідомлені. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що рішенням [PERSON] міської ради \~№\~05.63-55-V від 28.09.2010 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та виготовлені державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими №№ 3221455300:03:007:0062, 3221455300:03:007:0063, 3221455300:03:007:0064, 3221455300:03:007:0065, 3221455300:03:007:0066, 3221455300:03:007:0067, 3221455300:03:007:0068, 3221455300:03:007:0069, 3221455300:03:007:0071, 3221455300:03:007:0072, 3221455300:03:007:0075, 3221455300:03:007:0076, 3221455300:03:007:0078, 3221455300:03:007:0079, 3221455300:03:007:0083, які знаходяться на території Глевахівської селищної ради, за межами населеного пункту (т.1 а.с.15-25). Даний факт підтверджується листом Відділу містобудування та архітектури [PERSON] міської ради Київської області від 31.10.2016 року № 408/01-29, відповідно до якого територія спортивного майданчика на території військового містечка № 11 до затвердження генерального плану 2016 р. в межі міста Василькова не входила, тому посилання відповідача [PERSON] міської ради про те, що нею вирішувалось питання щодо землі, яка знаходилась у межах міської ради суд вважає безпідставними, оскільки спростовуються зібраними по справі доказами (т. 4 а.с. 20). Таким чином, згідно п. 12 Перехідних положень ЗК України, розпорядження землями за межами населеного пункту не належить до повноважень органів місцевого самоврядування, а ст.ст. 38, 39 ЗК України, відсутні у них повноваження і щодо передачі земель за межами населеного пункту для житлової та громадської забудови. Враховуючи Класифікатор обєктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 09 грудня 1997 року № 78, перший структурний елемент кадастрового номера відповідає коду обєкта. Згідно до зазначеного класифікатора, КОАТУУ Глевахи [NUMBER], а м. Васильків [NUMBER]. Відповідно до кадастрових номерів, які присвоєні земельним ділянкам, що передані у власність відповідачам, визначено КОАТУУ [NUMBER], згідно з Державним класифікатором об'єктів адміністративно-територіального устрою України, відповідає розміщенню земельних ділянок на території Глевахівської селищної ради, за межами населеного пункту. Разом з тим, у період з 2005 по 2012 роки до Управління Держкомзему (Держземагентства) у [PERSON] районі проекти землеустрою щодо зміни меж Глевахівської селищної ради та м. Васильків не надходили. Окрім того, з матеріалів проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Васильків, в/м № 11, розробленого ПП «Євроземсервіс», вбачається, що земельні ділянки №№ 2, 4, 6, 17, 18, 21, 22 передавалися [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за рахунок земель спортивного майданчику. Відповідно до положень ст. 116 ЗК України (в редакції від 17.08.2010), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як передбачено частиною першою\~статті 122 ЗК України\~сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до пункту «б» частини першої\~статті 12 ЗК України\~до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу. У відповідності до положень абз. 1 п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції від 17.08.10) передбачалося, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Статтею 173 ЗК України\~визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до\~статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року\~№ 2780-XII «Про основи містобудування»\~визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою. Згідно з частиною другою\~статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року №\~1699-III\~\~«Про планування і забудову територій»\~сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок. Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 ЗК України, відповідно до ч. 4 якої (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) обласним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Як вбачається з положень п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Частиною першою\~статті 155 ЗК України\~передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, прийняття рішення [PERSON] міської ради № 05.63-55-V від 28.09.2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою громадянам щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території м. Васильків», яким передано у власність відповідачів спірні земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за межами населеного пункту, є перевищенням наданих законом повноважень, оскільки передача земельних ділянок за межами населених пунктів вказаної категорії земель є компетенцією обласної адміністрації, а не міської ради. Така позиція щодо повноважень з питань розпорядження землями житлової та громадської забудови саме обласними адміністраціями узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 11.09.2013 року у справі \~№ 6-71цс13. Відповідно до положень ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Положення ст. 387 ЦК України передбачають, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У той же час, відповідно до ст. 50 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Згідно з положеннями ст. 51 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, обєктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних обєктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших обєктів стаціонарної рекреації. Також, положеннями ч. 2 ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. У той же час, земельні ділянки передані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]\~для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, суперечить ст. 21 ЗК України та виключає можливість використання таких земель для рекреаційного призначення. На підставі наведеного, суд приходить до висновку щодо незаконності спірного рішення органу місцевого самоврядування, яке підлягає скасуванню разом з державними актами на земельні ділянки відповідачів, що були видані на його підставі, оскільки відповідно до частини першої статті\~125, частини першої статті\~126 ЗК України\~(у редакції, яка була чинною на момент прийняття рішення) право власності у відповідачів на земельну ділянку виникло з моменту отримання ними державних актів та їх державної реєстрації. Висновок про те, що держані акти на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державних актів безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такі акти видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-12цс13 та\~від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-93цс13. Також судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0062, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 293568 (т. 3 а.с. 207-209). Згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0066, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 293572 (т. 3 а.с. 214-216). Згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0064, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 293570 (т. 3 а.с. 217-222). Згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2014 року [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0067, яка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія тар номер 24901297 від 29.07.2014 р. (т. 3 а.с. 223-225). Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 січня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Добробут та захист» (іпотекодержатель на підставі договору іпотеки, серія та номер 294, виданий 24.05.2013) набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0069, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 293566 (т. 3 а.с. 226-230). На підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду № 362/5052/15-ц від 26.08.2015 року за невиконання договору іпотеки, серія та номер 300 від 27.05.2013, укладеного між ПАТ «Страхова компанія «Добробут та захист» (іпотекодержатель) та [PERSON], на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0063 було накладено обтяження арешт майна (т. 3 а.с. 210-263). На підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду № 362/5052/15-ц від 26.08.2015 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0071 було накладено обтяження арешт майна (т. 3 а.с. 231-232). На підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду № 362/5052/15-ц від 26.08.2015 року за невиконання договору іпотеки, серія та номер 300 від 27.05.2013, укладеного між ПАТ «Страхова компанія «Добробут та захист» (іпотекодержатель) та [PERSON], на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221455300:03:007:0076, було накладено обтяження арешт майна (т. 3 а.с. 233-235). Відповідно до\~статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (частина друга\~статті 126 ЗК України). Вчинення в такому разі на державному акті (визнаного судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (частина шоста\~статті 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного. Як випливає з роз'яснення, яке міститься в пункті 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19,\~27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та договорів іпотеки з скасуванням державної реєстрації прав власності на підставі цих договорів, та витребування спірних земельних ділянок із незаконного володіння. Що стосується строку позовної давності до вимог позивача, то суд вказує на наступне. Вимоги прокурора обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування. При цьому право на звернення до суду із цим позовом виникло у вересні 2010 року й на момент набрання чинності Закону № 4176-VI (15 січня 2012 року) строк позовної давності не сплив, а тому звернення прокурора до суду з позовом у червні 2014 року відповідає вимогам пункту 5 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 4176-VI про право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим\~Законом\~звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України 16.12.2015 року у справі №\~6-2510 цс 15. За таких обставин відсутні підстави вважати, що прокурором пропущені строки звернення з вказаною позовною заявою до суду.

Outcome: approved