Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У березні 2015 р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визначити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку загальної площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (кадастровий номер: [NUMBER]) становила 4/8. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 4/8 частини земельної ділянки загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (кадастровий номер: [NUMBER]), що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 р. №116-2/217, посилаючись на ті підстави, що на підставі договору довічного утримання від 01.11.2006 р., укладеного із [PERSON], яка померла [INFO] р., до позивачки (дошлюбне прізвище [PERSON]) перейшло у власність 31/50 житлового будинку під [ADDRESS]. Право власності зареєстровано Київським БТІ 09.11.2006 р. Після своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. До складу спадщини входить частина земельної ділянки у спільній сумісній власності загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Право власності спадкодавиці на земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на землю серії [NUMBER]. Третя особа постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3994/02-31 від 19.09.2012 р. розясненно, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки не визначено склад спадкового майна. У судовому засіданні позивачка та представник заявлені вимоги підтримали, пояснивши, що частка спадкодавиці в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку становила 4/8, а підтверджується це тим, що 30.08.2011 р. між сторонами було укладено мирову угоду щодо розподілу між ними земельної ділянки в рівних частках. Відповідача яка є і представником інших відповідачів у попередніх судових засіданнях проти позовних вимог не заперечувала, пояснивши, що після смерті [PERSON] із [PERSON] була поновлена "Мирова угода", згідно якої вони визнають, що частка земельної ділянки [PERSON] належить 4/8 (що становить 0,03675 га) ділянки від загальної площі 0,0735 га, з виділенням в натурі, а також, що частки земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/8 (що становить 0,0091875) кожному від загальної площі 0,0735 га, без виділення в натурі, а у спільну сумісну власність. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 19.03.1985 р. було визнано право власності за [PERSON] у розмірі 31/50 частини домоволодіння по [ADDRESS], а за [PERSON] 11-19/50 частини домоволодіння по [ADDRESS] і здійснено розподіл домоволодіння. [PERSON] і [PERSON] користувались земельною ділянкою по обоюдній згоді без фактичного розподілу земельної ділянки. Після смерті [PERSON] спадкоємцями його майна по закону стали його брати та сестри і згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1997 р. спадкоємцями майна (будинок по [ADDRESS] в рівних долях є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадкоємці [PERSON] користувались тією частиною земельної ділянки і у тому варіантів, що і спадкодавець за своє життя. За взаємною згодою спадкоємцями 1/2 земельної ділянки [PERSON] разом із [PERSON] було приватизовано у спільну сумісну власність земельну ділянку і були видані Державні акти на право приватної власності на землю від 13.11.2000 р. кожному із співвласників, без визначення часток. Після смерті [PERSON], одного із спадкоємців, за заповітом від 27.07.2004 р. право власності на 19/200 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд та будівель перейшло до [PERSON], по свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 18.06.2007 р.. [PERSON] Першою Київською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, належну померлому [PERSON], у зв'язку з тим, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті одного з учасників спільної сумісної власності може бути здійснена лише після визначення частки померлого у спільному майні. 01.11.2006 р. [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) уклала з [PERSON] договір довічного утримання, за яким до неї перейшла у власність 31/50 частина житлового будинку по [ADDRESS]), яка зареєстрована Київським міським БТІ 9.11.2006 р. [PERSON] все належне їй майно згідно заповіту від 12.10.2006 р. заповіла внучатій племінниці [PERSON] (після одруження змінила прізвище на [PERSON]). [PERSON] померла, яка залишила заповіт, по якому все своє майно заповіла [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до спадкової маси якої входить і земельна ділянка загальною площею 0, 0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вищезазначеній адресі, право спільної сумісної власності на яку підтверджується Державним актом на право власності на землю серії [NUMBER]. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса 12-ї Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті спадкодавиці, до складу якого входить вищевказана земельна ділянка. 19.09.2012 р. державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і підставою відмови видачі свідоцтва було те, що не можна визначити склад спадкового майна, що повинно вирішуватись у судовому порядку. 30.08.2011 р. між сторонами було укладено договір про поділ (розмежування) земельної ділянки, згідно якого вони визнають, що частка земельної ділянки [PERSON] належить 4/8 (що становить 0,03675 га) ділянки від загальної площі 0,0735 га, з виділенням в натурі, а також, що частки земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/8 (що становить 0,0091875) кожному від загальної площі 0,0735 га, без виділення в натурі, а у спільну сумісну власність. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва по справі за №2/759/850/13 від 19.07.2013 р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Головного управління юстиції в місті Києві, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, Київської міської ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головне управління Держкомзему у місті Києві, Головне управління Держземагенства у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Та відмовлено у задоволенні позову [PERSON], яка також виступала представником [PERSON], [PERSON], [PERSON], та які як треті особи заявляли самостійні вимоги щодо предмету спору до сторін по справі [PERSON], Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, Головного управління Держземагенства у місті Києві, третя особа: Головне управління Держкомзему у місті Києві про визнання права власності за кожним з них по 1/8 частини земельної ділянки (а.с. 62-69). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2013 р. по вищезазначеній справі рішення районного суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені частково та визнано за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), що належала померлій [INFO] р. [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 р. №116-2/217. В решті рішення залишено без змін (а.с. 55-61). Ухвалою Вищого Спеціалізованного суду України було задоволено частково касаційну скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а рішення апеляційного суду м. Києва від 26.11.2013 р. скасовано у зв'язку із тим, що було допущено судом норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.132-133). Державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3994/02-31 від 19.09.2012 р. розя'ясненно, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки неможливо визначити склад спадкового майна і тому, питання оформлення спадщини необхідно вирішувати в судовому порядку (а.с. 12). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В пункті 3.4. Узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013р. роз*яснино про те, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю учасника спільної сумісної власності, спадкоємці мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ч. І ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням (частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Згідно ст. 42 ЗК Української PCP від 13.03.1992 р. громадяни, яким жилий будинок, господарські споруди та будівлі і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво по право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, оскільки в позасудовому порядку позивачка не змогла оформити свої права на спадщину щодо частини земельної ділянки, на якій розташований вищезазначений будинок, вона обгрунтовано звернулася до суд із позовом про визнання права на спадкове майно, оскільки вирішити це питання за таких обставин можливе лише в судовому порядку. За встановлених в ході розгляду справи обставин вбачається, що між [PERSON] з однієї сторони, а також колишнім чоловіком [PERSON] з чим погоджувалися і його спадкоємці, з іншої сторони була досягнута домовленість стосовно того, що їх частки у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку є рівними. Підтвердженням цієї обставини є також і те, що між сторонами по справі укладено договір (мирову угоду) щодо розподілу між ними земельної ділянки в рівних частках . Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідачів солідарно обов'язок відшкодувати позивачці суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved