Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Рятувально-водолазної служби Тернопільської області про стягнення заробітної плати, посилаючись на те, що він з 12.12.1986 року працював на посадах матроса, боцмана Гусятинської рятувально-водолазної станції, Тернопільської області. 30 червня 2020 року був звільнений з роботи за скороченням штату, починаючи з 01 січня 2020 року фактична виплата його заробітної плати не здійснювалась із-за відсутності коштів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, знаходить позов підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 30.06.2020 року [PERSON] був звільнений з роботи за скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ №34 від 30.06.2020 року , що підтверджується записом в трудовій книжці. Відповідно до довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату №122 від 30.06.2020 року вбачається, що заборгованість по заробітній платі за січень - червень 2020 року складає 52285,24 грн. Ч.3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, чим декларується принцип "змагальності сторін у цивільному процесі". Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з рятувально-водолазної служби Тернопільської області м. Тернопіль на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 52285,24 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved