Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

позивачка звернулася до відповідачки з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації такого. В обґрунтування покликалася на те, що є власником квартири [ADDRESS] За будинком закріплена прибудинкова земельна ділянка, яка не передана у власність. [PERSON] та [PERSON], які були власниками квартири [ADDRESS] у 2008р. відчужили цю квартиру відповідачці [PERSON] Після відчуження квартири [PERSON] та [PERSON] звернулися до неї з позовом про реальний розподіл прибудинкової земельної ділянки. Згодом їй стало відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] без її відома та згоди звернулися до Стрийської міськради і остання видала свідоцтво про право власності, згідно з яким прибудинкова земельна ділянка на [ADDRESS] належить останнім на праві спільної сумісної власності. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.05.2011р. у справі №2-257/11 за її позовом до [PERSON] і [PERSON] про скасування рішень скасовані рішення Стрийської міської ради № 233 від 23.10.2003р. та №112 від 14.12.2006 р. в частині передачі у власність прибудинкової земельної ділянки співвласникам будинку на [ADDRESS], а також визний недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку, виданий міською радою 30.05.2007p. В ході судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] та [PERSON] до неї про реальний розподіл прибудинкової земельної ділянки на [ADDRESS] виявлено, що Стрийською міською радою передано [PERSON] та [PERSON] у приватну власність для ведення садівництва земельну ділянку площею 0,0209 га. Даний державний акт було видано на ім'я [PERSON] Співвласниками ділянки, наданої для ведення садівництва, зазначені [PERSON] та [PERSON] В ході судового розгляду також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 11.11.2007р. уклали із [PERSON] договір купівлі продажу, відповідно до якого відчужили на користь останньої земельну ділянку площею 0,0209 га, розташовану в [ADDRESS] Оскільки спірна земельна ділянка на час відчуження перебувала в користуванні у позивачки, згоду на її відчуження остання не давала, рішення Стрийського міськрайонного cyдy Львівської області від 20.03.2013р. у справі №1323/1843/2012, провадження №2/456/105/2013 задоволено її позов до [PERSON] та [PERSON] - скасовано рішення Стрийської міської ради віл 13.03.2007р. №148 про безоплатну передачу у власність для ведення садівництва [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 0,0209 га на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0209 га за адресою [ADDRESS]; визнано недійсною державну реєстрацію за № 01:07:444:00187 зазначеного державною акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 30 серпня 2007р. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області під 8 жовтня 2013р. у справі №456/1998/13-ц, провадження №2/456/1092/2013 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про витання недійсним договору купівлі-продажу - визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.11.2008р. земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0209 га, кадастровий номер [NUMBER], укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Стрийської районного нотаріального округу Мірчук Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №7043. Згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачка як дружина інваліда війни має право на першочергове отримання земельної ділянки, тому звернулася у Стрийську міську раду із заявою про надання безкоштовно у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,0209 га, яка межує з прибудинковою земельною ділянкою по [ADDRESS]. За наслідками розгляду Стрийською міською радою 3 березня 2015р. заяви винесено рішення №616 «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, технічних документацій щодо встановлення меж для передачі у власність громадянам в межах м. Стрия та внесення змін в рішення сесії». Зокрема Додатком №1 до рішення вирішено надати їй земельну ділянку площею 0,0209 га для ведення садівництва. Отримавши це рішення, вона звернулася у спеціалізовану організацію, яка виготовила проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, кадастровий № [NUMBER]. Оскільки фізична особа - підприємець [PERSON] чинила їй перешкоди у виготовленні технічної документації, відмовляючись підписувати акт погодження меж земельної ділянки на місцевості, вона змушена була звернутися до суду за захистом порушених прав. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області під 28 грудня 2015р. у справі № 456/3991/15-ц, проваджений № 2/456/1757/2015 її позов задоволено, зобов'язано фізичну особу - підприємця [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0209 га для ведення садівництва кадастровий № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; визнано за нею - [PERSON] право на приватизацію зазначеної земельної ділянки за відсутності підпису суміжного землекористувача фізичної особи - підприємця [PERSON] в акті погодження меж земельної ділянки на місцевості від 15 квітня 2015р. Проектна документація на приватизацію цієї земельної ділянки площею 0,0209 га для ведення садівництва погоджена і їй надано дозвіл на отримання даної земельної ділянки у власність. Однак, відділом реєстрації повідомлено про те, що відсутні правові підстави для реєстрації за нею права власності на зазначену земельну ділянку, оскільки власником такої згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.06.2016р. є відповідачка - [PERSON] Останній ця ділянка належить на підставі Державного акту серії [NUMBER], реєстраційний № 461120001000471, який виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія ВМА № 399551 від 11.11.2008 р. № 7143, тобто па підставі договору, який визнаний недійсним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2013р. Оскільки про існування оспорюваного державного акту про право власності на земельну ділянку дізналася лише 29.06.2016р. із зазначеного вище витягу Державного земельного кадастру, просила суд поновити строк для звернення до суду, який пропущений з поважної причини; визнати недійсним державний акту на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] та скасування державну реєстрацію такого. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Колібанич О.Я. позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідачка, яка була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, не забезпечила явку свого представника, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності останньої та ухвалив рішення на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) земельні відносини регулюються Конституцією України, Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно із ст. 125 цього Кодексу, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України (в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011), передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону № 1952-IV), з поміж яких й державний акт про право власності на земельну ділянку; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.06.2016р. спірна земельна ділянка належить відповідачці [PERSON] на підставі Державного акту серії [NUMBER], реєстраційний № 461120001000471, який виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія ВМА № 399551 від 11.11.2008 р. № 7143. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області під 8 жовтня 2013р. у справі №456/1998/13-ц, провадження №2/456/1092/2013 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про витання недійсним договору купівлі-продажу - визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.11.2008р. земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0209 га, кадастровий номер [NUMBER], укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Стрийської районного нотаріального округу Мірчук Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №7043. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-57цс13, дійшов висновку, який в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, про те, що у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї. Отже, відповідно до статей 16 ЦК України, 152 ЗК України 2001 року способами захисту цивільних прав, у тому числі у сфері земельних правовідносин, є як примусове припинення прав на земельну ділянку (статті 140, 143-146 ЗК України 2001 року), так і визнання недійсними угод (стаття 152 ЗК України 2001 року, стаття 215 ЦК України) із застосуванням реституції або віндикації у разі витребування земельної ділянки (статті 387, 388 ЦК України), а також визнання недійсним акта органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданих на підставі незаконних рішень. У постанові від 4 червня 2014 року (справа № 6 - 46цс14) Верховний Суд України висловив наступну правову позицію: відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення. У Постанові від 1 липня 2015 р. (справа №6-319цс15) ВСУ зазначив, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Частина 1 ст.15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнан- ня) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі ст.152 ЗК, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум ВСУ в абз.2 п.2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень стст.8, 124 Конституції, стст.26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст.15 ЦПК, ст.12 Господарського процесуального кодексу судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчує його право власності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення органу чи угоди, на підставі яких такий акт видано. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13). Враховуючи наведене, суд вважає, що позов є повністю підставним та підлягає задоволенню. Оскільки позивачка про існування оспорюваного державного акту про право власності на земельну ділянку дізналася лише 29.06.2016р. із витягу Державного земельного кадастру, суд вважає, що позивачкою не пропущений строк для звернення до суду з даним позовом тому вбачає підстав для його поновленя. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки [PERSON]

Outcome: approved