Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач у справі, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що воназ відповідачем проживала однією сім'єю з 2006 року по 2012 рік. 07 березня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на «[PERSON]». Від спільного проживання з відповідачем вони неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, про що зроблений відповідний запис у свідоцтві про народження серії [NUMBER]. Їхній неповнолітній син проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні і всі витрати пов'язані з утриманням дитини вона несе одна, що підтверджується довідкою з місця її проживання наданою Томаківською селищною радою №2128 від 13.08.2015 року. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає, витрачає гроші на свої потреби, інтересами сім'ї не цікавиться, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. Угоди про сплату аліментів між позивачем та відповідачем не досягнуто. Тому позивач вимушена звернутися до суду з заявою про примусове стягнення з відповідача аліментів. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача, яка звернулася до суду з проханням, справу розглянути за її відсутності. Позивач позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти позову позивача не заперечував. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши відповідача, вважає, що даний позов підлягає задоволенню, посилаючись на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження, серії [NUMBER], виданого 10.09.2008 року відділом реєстрації цивільного стану Томаківського РУЮ Дніпропетровської області, з якого вбачається, що сторони у справі дійсно є батьками [PERSON]. Неповнолітній син проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні і всі витрати пов'язані з утриманням дитини вона несе одна, що підтверджується довідкою з місця її проживання наданою Томаківською селищною радою №2128 від 13.08.2015 року. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає, витрачає гроші на свої потреби, інтересами сім'ї не цікавиться, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. Згідно до ст.ст.180-183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач записаний у вищевказаному свідоцтві батьком дитини, а тому зобов'язаний утримувати її до її повноліття. У відповідності із ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 СК України вказує, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 17 постанови ПВСУ № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України" при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом враховано склад родини позивача та відповідача, джерела та розмір їхніх доходів, наявність інших утриманців. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 58,59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову. Відповідно до ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Судом , під час розгляду справи встановлено, що відповідач дійсно не утримує свою дитину, а тому приходить до висновку про наявність порушень прав та законних інтересів позивача у справі. Отже, порушені права позивача потребують судового захисту. З огляду на те, що відповідач працездатного віку, доказів неможливості утримувати дитину суду не надав, тому може надавати матеріальну допомогу на її утримання, але матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тобто ухиляється від обов'язків по утриманню дитини, то суд знаходить необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку. Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що відповідач не виконує покладеного на нього законом обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини, а також враховуючи передбачені законом обставини, суд вважає правильним задовольнити позов повністю. Також згідно частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved