Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки, уточнивши свої позовні вимоги 14.02.2017 року остаточно просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком №4 по провул. Словянський (колишній пров. Фрунзе) в м. Білгород-Дністровський Одеської області у звязку із відсутністю в ньому понад встановлені строки без поважних причин, вказуючи що [PERSON] є власником житлового будинку № 4, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський провул. Словянський (колишній пров.Фрунзе). За даною адресою зареєстрований з 24.03.2000 року відповідач [PERSON], який з 2011 року по сьогоднішній день без поважних причин не мешкає в будинку 34 пров. Словянський (колишній пров. Фрунзе) в м. Білгород-Дністровський Одеської області. На підставі вищевикладеного та посилаючись на ст.71,72 ЖК України представник позивача просить задовольнити його позовні вимоги. Представник позивача надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити . Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення у пресі, причина неявки суду невідома . Представник центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку № 4 по пров. Словянський (колишній провул.Фрунзе) в м. Білгород-Дністровський Одеської області, що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12,13). Згідно наданої до матеріалів справи домової книги, у житловому будинку №4 по пров. Фрунзе, теперішня назва пров. Словянський в м. Білгород-Дністровський Одеської області, окрім інших, зареєстрований [PERSON] (а.с.21-23) У відповідності до акту від 21.02.2017 року, виданого КП «ЖЕО №1», власником житлового будинку №4 по пров. Словянський м. Білгород-Дністровський є [PERSON]. За вищевказаною адресою зареєстрований онук власника будинку: [PERSON] з 24.03.2000 року. Зі слів сусідів останній не проживає за вказаною адресою з 2011 року (а.с.10). У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім'ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Поважними причинами відсутності члена сім»ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо. Власник житла і член його сім»ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Конституцією України (ст. 41] та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності власника тобто позивача. Положеннями ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на частину будинку №4 по пров. Словянський у в м. Білгород-Дністровський, ту обставину, що відповідач по справі не проживає в ньому з 2011 року, а також що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки. На підставі викладеного та

Outcome: approved