Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулася до суду із позовом про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову позивач вказувала на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] і який був власником квартири [ADDRESS] . На підставі заяви позивача приватним нотаріусом Павленко Л.В. заведена спадкова справа № 5/2020 щодо майна померлого [PERSON] , однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю заборони, а саме: арешту усього нерухомого майна спадкодавця, накладеного 15 грудня 2008 року на підставі постанови ВДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку (постанова АА №400895 від 12 листопада 2008 року). Реєстратором арешту зазначено Донецьку філію ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України». Підставою для накладення арешту на майно була постанова ВДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку, серія АА №400895 від 12 листопада 2008 року. На усне звернення до ВДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку позивач отримала відповідь, що в автоматизованій системі виконавчого провадження інформація про виконавче провадження, згідно якого було накладено арешт на майно, відсутня. Також відсутня інформація про [PERSON] як боржника у Єдиному реєстрі боржників. Посилаючись на те, що вона обмежена у своїх правах щодо розпорядження своїм майном, позивач просила зняти арешт та заборону здійснювати відчуження нерухомого майна, належного [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 вересня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб від 04 травня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 червня 1997 року був власником квартири [ADDRESS] . Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на нерухоме майно, що належить [PERSON] , 15 грудня 2008 року накладено арешт, реєстратором є Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України згідно постанови від 12 листопада 2008 року серії АА №400895 ВДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку. 06 серпня 2020 року адвокат Татарчук Ф.М. звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з адвокатським запитом про надання інформації про накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] . Відповіді не надано. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 1220 ЦК, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1258 ЦК визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Так, нормами ст. 1269 ЦК передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Разом з тим, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентарізації" згідно з даними реєстрових книг Бюро, [ADDRESS] на підставі права власності зареєстрована за: [PERSON] . Виходячи з аналізу зазначених правових норм, доводів позивача та наданих ним доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки підставою для накладення арешту на майно позивача є постанова ВДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку від 12 листопада 2008 року, в той час як автоматизованій системі виконавчого провадження інформація про виконавче провадження, згідно якого було накладено арешт на майно відсутня. Також відсутня інформація про [PERSON] як боржника у Єдиному реєстрі боржників. Ураховуючи те, що позивач є спадкоємицею майна померлого [PERSON] , обмежена у своїх правах щодо розпорядження своїм майном та відсутність іншого способу захисту її прав щодо зняття арешту з майна, наявні підстави для скасування арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису від 15 грудня 2008 року № 8292973 про арешт зазначеної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved