Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арештів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір кредиту та в забезпечення виконання зобов'язань укладено договір застави транспортного засобу автомобіля «Шевроле», д\\н № [NUMBER], що належить [PERSON] Постановою ВДВС Деснянського районного управління юстиції під час здійснення інших виконавчих проваджень по відношенню до заставодавця накладено арешт на все майно, а також винесена постанова про розшук майна боржника. Враховуючи першочерговість права на погашення заборгованості та норми ст. 572 ЦК України, посилаються на те, що банк має перед іншими переважне право на задоволення вимог із заставленого рухомого майна. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили, суд визнав причини їх неявки неповажними. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності представника відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, 17 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір кредиту та в забезпечення виконання зобов'язань укладено договір застави транспортного засобу автомобіля «Шевроле», д\\н № [NUMBER], що належить [PERSON] Відповідач зобов'язання за вказаним договором кредиту не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з метою звернення стягнення на предмет застави. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «ОПЕЛЬ». В процесі виконання рішення стало відомо, що на зазначений автомобіль ВДВС Деснянського районного управління юстиції під час здійснення інших виконавчих проваджень по відношенню до заставодавця [PERSON] накладено арешт на все майно та оголошено заборону на його відчуження, а також винесена постанова про розшук майна боржника. Тобто, арештовано і заставне майно, яке знаходиться в заставі та є забезпеченням виконання зобов'язань за Договором кредиту, прямо порушує право позивача на захист своїх прав та унеможливлює здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави відповідно до ст.ст. 589-590 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника є способом звернення на нього стягнення. Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону вимоги стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Таким чином, на порушення вимог ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу» і ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на предмет застави, оскільки звернення стягнення на це майно не допускається. В даному випадку, реалізувати свої права за договором кредиту та на підставі діючого законодавства позивачу є неможливим у зв'язку з накладанням арешту на предмет застави. Ч. 7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до ч.4 ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до ст. 2 Закону України »Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, при цьому у відповідності до ч. 1 ст. 60 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення цього майна з - під арешту. Статтею 52 Закону передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржників коштів. Таким чином, враховуючи першочерговість права на погашення заборгованості та норми ст. 572 ЦК України, ч. 3 ст. 588 ЦК України, позивач має переважне право на задоволення вимог із заставленого рухомого майна, яке при цьому не може бути повторно предметом застави за іншими договорами. Оскільки постанови державного виконавця про накладення арешту та про розшук майна боржника позбавляють можливості скористатися своїм правом на продаж заставленого майна у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд виходячи з того, що жодний документ, постанова або ж рішення суду не можуть порушувати прав інших сторін, приходить до висновку про задоволення вказаних позовних вимог. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги про звільнення заставленого майна з-під арешту - автомобіля «Шевроле», д\\н № [NUMBER], обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки позивач, як заставодержатель має право першої вимоги, що випливає із договору застави.

Outcome: approved