Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Представник позивача - адвокат Марущак Я.В., 12 травня 2021 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій позивач просить визнати відповідача такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2004 року належить квартира [ADDRESS] . З 21 липня 2006 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 13 травня 2019 року розірвано. На даний час у зазначеній квартирі крім позивача, зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , однак, з 2007 року вона у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере і взагалі квартирою не цікавиться, її особистих речей в квартирі немає. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості продати квартиру, оскільки факт реєстрації відповідача лякає потенційних покупців. За вказаного [PERSON] змушений звернутись з даним позовом до суду Позивач та його представник - адвокат Марущак Я.В. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи наявні заяви в яких вони позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять справу розглядати за їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від неї не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири серії ВВТ №463909 від 25 грудня 2004 року, витягу з Державного реєстру правочинів серії АО№409453 від 25 грудня 2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ №412747 від 18 лютого 2005 року та реєстраційного посвідчення від 17 лютого 2005 року, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.12,13,14,15). З 21 липня 2006 року по 13 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2019 року (а.с.8, 9-11). З довідок будинкового комітету №1 міста Знам`янка від 04 березня 2020 року та від 26 березня 2021 років, а також актів складених 14 квітня 2020 року та 22 квітня 2021 року про не проживання особи за місцем реєстрації вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але з жовтня 2007 року за вказаною адресою фактично не проживає, її особисті речі, та речі повсякденного використання відсутні, вона не приймає участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, не являється близьким родичем та членом родини власника домоволодіння (а.с. 16,17,18,19). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 380 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право на користування належним позивачу на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] , внаслідок її відсутності у ній, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягнення, сплачений ним за подання даного позову до суду судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved