Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач ПрАТ «АПК ІНВЕСТ» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 01 березня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» отримало в оренду земельну ділянку площею 1,61 га, з кадастровим номером 1422483900:08:000:0009, розташовану на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, строком на 20 років. На підтвердження права власності на земельну ділянку відповідачем було надано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 171763, виданий Костянтинівською РДА 06 листопада 2002 року, копію якого сторонами визначено як додаток до договору оренди землі. За вказаним договором оренди позивач сплачував відповідачу орендну плату, починаючи з 16 серпня 2016 року, помилково вважаючи договір оренди землі укладеним строком на 20 років, тобто наявного у нього права оренди. Натомість, 26 лютого 2020 року за даними загальнодоступного веб-ресурсу «Публічна кадастрова карта України», позивачу стало відомо, що вказана земельна ділянка не належить відповідачу, через що зареєструвати право оренди ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» не вбачається можливим. Так, 23 вересня 2019 року право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] , про що вчинено запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за номером 33336742. Тобто, фактично, договір оренди не породжує правових наслідків для сторін через відсутність офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення права оренди, за таких умов, й відсутні правові підстави для отримання грошових коштів у якості орендної плати за таким договором. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстав, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тому, з урахуванням положень ст.. 257 ЦК України, відповідач має повернути безпідставно набуті грошові кошти за останні три роки, а саме за період часу з 17 січня 2017 року (4 квартал 2016 року) по 25 червня 2019 року (2 квартал 2019 року) у розмірі 6437, 22 грн. \~ \~ \~ \~Крім того, у відповідності із ч.2 ст. 1214 ЦК України за користування чужими грошовими коштами відповідач зобов`язаний сплатити проценти у розмірі облікової ставки НБУ, розмір яких у період часу з дати останнього платежу 26 червня 2019 року, по день звернення позивача до суду - 17 липня 2020 року згідно розрахунку позивача складає 874,19 грн. \~ \~ \~ \~Також, виходячи з положень ст.. 625 ЦК України, у відповідача існує обов`язок перед позивачем щодо сплати за період часу з дати останнього платежу 26 червня 2019 року, по день звернення позивача до суду - 17 липня 2020 року, 3% річних у розмірі згідно розрахунку позивача - 205,64 грн., а також відшкодування інфляційних втрат у розмірі згідно розрахунку позивача 221,13 грн. \~ \~ \~ \~Приймаючи до\~уваги викладене\~вище,\~позивач просить: - стягнути з [PERSON] суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 6437,22 грн., суму процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 874,19 грн., 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за весь час прострочення у розмірі 205,64 грн., та інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 221,13 грн. на користь позивача у справі; - стягнути з [PERSON] суму понесених судових витрат у розмірі 2102,00 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення була належним чином повідомлена, відзив на позовну заяву не подала. За таких обставин зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~статті 792 ЦК України\~за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Статтями 125,\~126\~Земельного кодексу\~України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із частиною п`ятою\~статті 6 Закону України «Про оренду землі»\~право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Підпунктом 6 пункту 2 частини першої\~статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право оренди (суборенди) земельної ділянки. Статтею 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Відповідно до\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою\~статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого\~статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~стаття 1212 ЦК України\~може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Судом установлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 171763, виданого Костянтинівською РДА 06 листопада 2002 року, [PERSON] на підставі розпорядження голови Костянтинівської райдержадміністрації від 14 жовтня 2002 року № 514 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,6100 га на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 18). 01 березня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» отримало в оренду земельну ділянку площею 1,61 га, з кадастровим номером 1422483900:08:000:0009, розташовану на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, строком на 20 років (а.с. 13-19). 01 березня 2016 року між [PERSON] та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» було підписано акт приймання передачі земельної ділянки відповідно до умов укладеного договору оренди від 01 березня 2016 року (а.с. 17). На підтвердження сплати орендної плати на користь [PERSON] позивачем надано до суду копії платіжних доручень № 2553 від 17 січня 2017 року на суму 538,74 грн., № 7352 від 26 квітня 2017 року на суму 538,74 грн., № 1728 від 30 червня 2017 року на суму 538,74 грн., № 12197 від 24 жовтня 2017 року на суму 538,74 грн., № 21190 від 19 грудня 2017 року на суму 538,74 грн., № 14698 від 07 червня 2018 року на суму 1247,88 грн., № 24257 від 24 жовтня 2018 року на суму 623,94 грн., № 32914 від 21 грудня 2018 року на суму 623,94 грн., № 4911 від 04 червня 2019 року на суму 623,88 грн., № 8314 від 25 червня 2019 року на суму 623,88 грн. (а.с. 22-31). Усього позивачем на користь [PERSON] за договором оренди від 01 березня 2016 року сплачено оренду плату в загальному розмірі 6437 грн 22 коп. \~ \~ \~ \~Згідно відомостей Державного земельного кадастру, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 20-21) 23 вересня 2019 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1422483900:08:000:0009 зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дружківського МНО Радіоновим Ю.В., р/№ 1707 (а.с. 48-49), запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно № 33336742 (а.с. 21). \~ \~ \~ \~Відомості про реєстрацію права оренди ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» відсутні. Таким чином, виходячи з установленої судом обставини відсутності реєстрації права оренди позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для отримання [PERSON] грошових коштів у вигляді орендної плати у загальній сумі 6437,22 грн, яку відповідач зобов`язана повернути на користь позивача. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Заява у порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України від відповідача до суду не надходила. Таким чином, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти у загальній сумі 6437,22 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536\~цього Кодексу). Згідно із ст.. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною другою статті 8 ЦК України передбачено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі\~статтею 536 ЦК України\~з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У зв`язку з тим, що остаточна сума боргу у розмірі 6437,22 грн була сформована з дати останнього платежу, а саме з 25 червня 2019 року, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на те, що правомірним є нарахування процентів, починаючи з цієї дати. За приписами ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків., частиною 3 якої визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, за приписами положень статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Главою 13 розділу ІІІ ЦК України визначається правовий статус об`єктів цивільного права, до якого, відносяться, зокрема, майно та речі. Грошові кошти, також, віднесені до окремої категорії майна. Враховуючи те, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). За таких умов, виходячи із системного аналізу правових норм, у відповідача існує перед позивачем обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання з повернення суми безпідставно отриманих грошових коштів. Аналогічного висновку щодо правомірності поширення дії статті 625 ЦК України на усі грошові зобов`язання, у тому числі, відмінні від договірних, дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16 травня 2018 у справі № 686/21962/15-ц, відступивши від правової позиції Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка полягала у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика палата Верховного суду дійшла висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги. Це дає підстави вважати, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Враховуючи вищенаведене, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги щодо повернення суми боргу з урахуванням суми процентів за користування чужими коштами, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. За розрахунком позивача, перевіреним судом та не спростованим відповідачем, сума процентів за користування чужими грошовими коштами становить 874 грн 19 коп, три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 205 грн 64 коп, сума інфляційних втрат складає 221 грн 13 коп. Таким чином, позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача сід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 10).

Outcome: approved