Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

ТОВ «Сучасний факторинг» м. Київ звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 5 грудня 2013 року [PERSON] було надіслано смс на телефон з пропозицією укласти публічний кредитний договір про надання грошової позики в розмірі 10000 гривень 01 копійка строком на 12 місяців з щомісячним платежем в розмірі 1232 гривні 42 копійки. Публічний договір для ознайомлення знаходиться на сайті сфера 24.com. Даний факт підтверджується відповіддю на лист від ТОВ «Сучасний Факторинг», ТОВ «Мобизон» №1404-04 від 11 квітня 2014 року. Відповідач надав згоду на отримання кредиту шляхом смс відповіді з текстом «Згоден». 9 грудня 2013 року відповідач отримав грошові кошти в повному обсязі. Оскільки [PERSON] порушуючи визначений графік оплат не здійснив жодного платежу просить стягнути з відповідача борг в сумі 10000 гривень 01 копійка, комісію за управління кредитом в сумі 14364 гривні, штраф в сумі 1200 гривень, збитки від інфляції в сумі 5436 гривень, 3% річних в сумі 900 гривень, а також 1380 гривень сплаченого судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву в якій справу просить розглянути без його участі, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. 5 грудня 2013 року ТОВ "Сучасний Факторинг" на телефонний номер відповідача [PERSON] - [NUMBER] надіслав смс повідомлення з пропозицією отримати кредит в розмірі 10000 гривень на 12 місяців. Відповідач надав згоду на отримання кредиту шляхом смс відповіді з текстом «Згоден», що підтверджується відповіддю ТОВ «Мобизон» на лист від ТОВ «Сучасний Факторинг» № 1404-02 від 11 квітня 2014 року. Відповідно до листа ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 4881/09-01 БТ від 11 грудня 2013 року, відповідач [PERSON] 9 грудня 2013 року отримав грошові кошти в сумі 10000 гривень 01 копійка. Згідно Публічного кредитного договору затвердженого наказом Генерального директора ТОВ «Сучасний факторинг» від 30 вересня 2013 року № 13/13 грошові кошти надаються позичальникові на умовах строковості, а саме терміном на 12 місяців на рівні процентної ставки 0,01% річних та 3,99% щомісячної комісії за управління кредитом. Відповідач [PERSON] умови Публічного кредитного договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом , відсотками , а також іншими витратами відповідно до умов договору не надає внаслідок чого станом на 1 грудня 2016 року має заборгованість за кредитом в сумі 10000 гривень 01 копійка, від несплати комісії за управління кредитом в сумі 14364 гривні, інфляційні збитки в сумі 5436 гривень, 900 гривень - 3% річних та штраф в сумі 1200 гривень. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку внатурі. Із роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси ( ст. 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідачем не надано доказів та не спростовано факт отримання ним кредитних коштів, не надано доказів відсутності порушення кредитних зобов'язань, відтак суд, на основі повного та всебічного з'ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які підлягають застосуванню до них, дійшов висновку що позов є обґрунтованим відтак підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1380 гривень, а тому суд вважає за необхідне стягнути такий з відповідача по справі у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у вищезазначеному розмірі на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved