Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №21130711 від 27.06.2017 про реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення загальною площею 133,73 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача знести самочинно збудований об`єкт нерухомості торговельну споруду загальною площею 35,2 кв.м., розташовану біля зупинки громадського транспорту «Площа перемоги» по [ADDRESS] , навпроти будівлі № [NUMBER] а; стягнути з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Миколаївською місцевою\~прокуратурою №2 було виявлено порушення вимог земельного та містобудівного законодавства при використанні відповідачем земельної ділянки по [ADDRESS] та її забудови комерційними об`єктами. А саме, встановлено, що за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 133,73 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , про що 27.06.2017 вчинено запис №21130711. Проте, земельна ділянка, на якій побудований спірний об`єкт, належить до земель комунальної власності, рішення щодо її передачі у власність чи користування не приймались та, відповідно, договори оренди не укладались. Вказане свідчить, що відповідачем вказана земельна ділянка використовується за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів. Крім того, будівництво вказаного об`єкта здійснено за відсутності належних дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію, тобто, спірний об`єкт побудовано відповідачем самочинно. Враховуючи, що дані щодо реєстрації декларації МК145640870431 від 10.04.2017 відсутні і те, що рішення №302/2 від 14.04.2017 виконавчим комітетом міської ради не приймалось, реєстрацію права власності на спірний об`єкт здійснено на підставі завідомо підроблених документів. За вказаним фактом Миколаївської місцевою прокуратурою №2 розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється Інгульським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. Посилаючись на те, що для здійснення реєстрації права власності на об`єкт нерухомості у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно використано завідомо підроблені документи, позивач вважає, що запис №21130711 від 27.06.2017 підлягає визнанню незаконним та скасуванню за рішенням суду. В свою чергу, самочинно побудована відповідачем споруда підлягає знесенню. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 07.04.2020 на 16:15 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, у зв`язку з запровадженням карантину, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач причини своєї неявки не повідомив та правом на надання відзиву на позов не скористався, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, причини його неявки не повідомила. Проте надала письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначила, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №21130711 від 27.06.2017 було вчинено з дотриманням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015. Крім того, вказала, що відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2017 державним реєстратором Миколаївської районної державної адміністрації Прасоловою Л.М. було прийнято рішення індексний номер: 35890370 щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 133,73 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , про що вчинено запис №21130711. З даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №155134303 від 05.02.2019 вбачається, що підставою для прийняття даного рішення стали: рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №302/2 від 14.04.2019 та декларація про готовність об`єкта до експлуатації МК145640870431 від 10.04.2017, видана Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області. Згідно із частиною першою статті 83 ЗК України землі, належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до частини другої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно із пунктом «б» частини першої статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності. Згідно із частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної класності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Стаття 12 ЗК України визначає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо. Згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно відповідей Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №12180/02.02.01-16/14/18 від 03.10.2018 та №1258/02.02.01-40/14/19 від 28.03.2019 рішення Миколаївської міської ради щодо передачі в оренду або власність земельної ділянки по [ADDRESS] не приймались та договори оренди відносно земельної ділянки за вказаною адресою відсутні. Вищевказане свідчить, що земельна ділянка відповідачем використовується за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нормами частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Згідно із частиною дев`ятою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для оформлення права власності на нього. Згідно із частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної і реєстрації прав;відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення Відповідно до пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Відповідно до пункту 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, у разі виявлення органом державного архітектурно- будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Відповідно до листа департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради №1329/21.04-03 від 28.09.2018 за зупиночним комплексом, який знаходиться біля житлового будинку [ADDRESS] , виявлено самовільне будівництво торговельних павільйонів (коричневого кольору). Під час перевірки дозвільних документів на будівництво, працівникам департаменту, були надані правовстановлюючі документи ФОП [PERSON] на нежитловий об`єкт за адресою: [ADDRESS] на яке остання нібито мала право приватної власності. Будівництво на той час було зупинено. Повторним обстеженням території де було зупинено будівництво з`ясовано, що за вказаною адресою розміщено два торговельних павільйони «Хмельной Роджер» та « [INFO] Go». Під час спілкування з підприємцями, стало відомо, що останні орендують приміщення у ФОП [PERSON] . Відповідно до листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України №1014-218-18 від 17.01.2018 в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відсутні дані щодо декларації про готовність об`єкта до експлуатації МК145640870431. З відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради №2875/22.01-13 від 20.09.2018 декларація про готовність до експлуатації об`єктів МК145640870431 від 10.04.2017 серед справ, переданих управлінням ДАБК у Миколаївській області до управління ДАБК Миколаївської міської ради, відсутні. До Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради станом на 20.09.2018, повідомлення на початок виконання будівельних робіт або заяви про дозвіл на виконання робіт за вищевказаною адресою також не надходили. Згідно з інформацією, отриманою з офіційного веб-сайту Державної архітектурно-будівельної інспекції України (http://www.dabi.gov.ua), протягом квітня 2017 року жодна декларація за адресою: [ADDRESS] а [ADDRESS] не реєструвалась. Відповідно до листа Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №676/02.02.01-06/14/19 від 30.01.2019 суб`єкти підприємницької діяльності, в тому числі ФОП [PERSON] не звертались до Миколаївської міської ради із заявою щодо видачі паспортів прив`язки для розміщення тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради №4000/08-01а-14/34/18 від 02.10.2018 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради не приймалось рішень щодо зміни та надання адреси об`єктам нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Крім того, рішення виконавчого комітету не готувалось та не приймалось, оскільки заяви на зміну та надання адреси об`єктам нерухомого майна від ФОП [PERSON] до Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради не надходило. Як вбачається з відповіді Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради №17-4257 від 04.10.2018, що довідки з пропозицією надання окремої поштової адреси по [ADDRESS] , управлінням не надавались, звернень від ФОП [PERSON] по даному питанню не надходило. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що за фактом використання [PERSON] завідомо підробленого офіційного документу для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості 30.08.2018 Миколаївської місцевою прокуратурою №2 розпочато кримінальне провадження №42018151020000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється Інгульським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. Враховуючи вищевикладене, та те, що державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення загальною площею 133,73 кв.м. за адресою: [ADDRESS] не маючи правових підстав для цього, запис про державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна №21130711 від 27.06.2017 є незаконним та підлягає скасуванню. Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена дня цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Водночас, частиною другою статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва)» позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Таким чином, враховуючи, що спірні споруди збудовані на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, а запис про державну реєстрацію права власності на них є незаконним, вони є самочинно збудованими та підлягають знесенню. Положеннями статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Так, частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлює, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до частини третьої статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно(аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2018 у справі №822/238/15, адміністративне провадження №К/9901/53795/18 та від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17. Згідно статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. На думку суду, прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення з даним позовом, оскільки Миколаївською міською радою та Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, як відповідними органами, уповноваженими здійснювати функції держави у виниклих спірних правовідносинах, до подачі позову не вжито належних заходів, направлених на захист інтересів держави. У будь-якому випадку, додержання законів, прийнятих єдиним законодавчим органом України беззаперечно становить державний інтерес, а допущені порушення містобудівного законодавства, посягають на встановлений законодавством порядок забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області підлягають стягненню сплачені і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3842,00 грн.

Outcome: approved