Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг [NUMBER] для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він був зареєстрований; визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг [NUMBER] для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він був зареєстрований та визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг [NUMBER] для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких він був зареєстрований. Також позивач просить суд зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Державну службу інтелектуальної власності внести відомості до державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійсними повністю свідоцтв України на знаки для товарів і послуг [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». В обґрунтування пред'явлених вимог позивач послався на те, що в березні 2009 року він у співавторстві з [PERSON] розробили назву «[INFO]», яку позивач збирався використовувати для туристичного проекту, спортивних заходів та популяризації здорового способу життя. В подальшому позивачем було подано заявку на реєстрацію зазначеної назви як знаку для товарів та послуг, за результатами розгляду якої позивачем було отримано Свідоцтво про реєстрацію знаку для товарів [NUMBER]. Разом з тим, позивачеві стало відомо, що відповідач [PERSON] використав належну позивачеві як співавторові назву «[INFO]», зареєструвавши три окремих знаки для товарів та послуг та отримав відповідні свідоцтва [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Посилаючись на те, що оспорювані свідоцтва видані компетентним органом з порушенням вимог закону та його прав, позивач просив задовольнити пред'явлені вимоги у повному обсязі. В ході розгляду справи судом було призначено експертизу у сфері інтелектуальної власності, за результатами проведення якої отримано висновок згідно якого: - «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює твір «графічне зображення» логотипу «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]; - «Словесне позначення «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює текстову частину твору «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]»; - «Словесне позначення «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює текстову частину твору «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]». Позивач та його представники підтримали пред'явлені вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства економічного розвитку і торгівлі України проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість пред'явлених вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києва. Згідно з відмітками поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з неврученням за закінченням строку зберігання. У розумінні ч. 1 ст. 131 ЦПК України судова повістка на ім'я відповідача вважається доставленою. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та вивчивши зміст поданих учасниками процесу заяв по суті справи, покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Судом встановлено, що в березні 2009 року позивач у співавторстві з [PERSON] розробили назву «[INFO]», яку позивач збирався використовувати для туристичного проекту, спортивних заходів та популяризації здорового способу життя. Вказана обставина підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В ході допиту свідок [PERSON] повідомив суду, що знайомий з позивачем з 2008 року. На початку 2009 року він зустрівся з позивачем для обговорення умов співпраці стосовно деяких комерційних проектів. В ході даної зустрічі позивач за присутності свідка створив ескіз позначення «[INFO]» шляхом його намалювання на папері. Під час даної зустрічі позивач попросив свідка відтворити даний малюнок в електронному вигляді, не змінюючи при цьому його суті та форми. В результаті чого, свідок відтворив ескіз в електронній формі за допомогою комп'ютерної програми «Illustrator». За словами свідка, відтворений ескіз в електронній формі не відрізнявся від ескізу в паперовій формі, за виключенням деяких деталей технічного характеру, зумовлених особливістю роботи на комп'ютері. Також свідок повідомив, що із відповідачем [PERSON], познайомився у 2011 року однак йому нічого не відомо про те, чи створював [PERSON] самостійно логотип, який є предметом судового спору, чи ні. В той же час свідок [PERSON] зазначив, що він познайомився з позивачем у 2010 році. На той момент свідок мав свій туристичний бізнес та шукав способи просування своїх послуг на ринку. Саме з цією метою в 2010 році позивач провів зустріч зі свідком, де провів презентацію своїх комерційних проектів, в тому числі, проекту «[INFO]». В ході даної презентації позивач на своєму комп'ютері показав свідкові логотип «[INFO]», що є предметом спору. Свідок також зазначив, що на момент його знайомства з позивачем, останній був засновником та адміністратором спільнот в соціальній мережі Facebook, які разом нараховували близько 500000 підписників. Однією із таких спільнот була спільнота «[INFO]», де і розміщувався відповідний логотип, і де позивач був засновником та адміністратором. Саме через таку велику кількість підписників, яку мав позивач у своїх спільнотах, в тому числі спільноті «[INFO]», свідок бажав розпочати співпрацю з позивачем. Покази аналогічні за змістом надала свідок [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивачем було подано заявку на реєстрацію зазначеної назви як знаку для товарів та послуг, за результатами розгляду якої позивачем було отримано Свідоцтво про реєстрацію знаку для товарів [NUMBER]. Крім того, згідно Рішення Державної служби інтелектуальної власності на підставі поданої позивачем заявки № 51177 від 21 червня 2013 року було зареєстровано авторське право на твір «[INFO]», автор - [PERSON]. Також позивачеві було видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір «[INFO]» [NUMBER]. Як встановлено судом відповідач [PERSON] звернувся до Державної служби інтелектуальної власності України із заявками про реєстрації трьох окремих знаків для товарів і послуг в кожному з яких було заявлено словесне позначення «[INFO]». За результатами розгляду поданих відповідачем заявок, органом реєстрації було видано три свідоцтва України на знаки для товарів і послуг [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 2 та 5 ст. 16 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом, позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати, та стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що йому належать виключні майнові права та твір - назву та графічний елемент «[INFO]», в тому числі виключне право на надання дозволу на використання переробку та будь-яке інше відтворення. Враховуючи те, що позивач згоди на реєстрацію твору (або його елементів) графічне зображення логотипу «[INFO]» у якості знака для товарів і послуг іншим особам не надавав, відтак реєстрація оспорюваних знаків для товарів та послуг [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] за відповідачем відбулась з порушенням прав позивача, а тому зазначенні свідоцтва підлягають визнанню недійсними. У відповідності до ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; б) наявності у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. При визнанні свідоцтва чи його частини недійсними Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є, зокрема, вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Крім того, відповідно до ст. 15 цього Закону до майнових прав автора належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права. Як встановлено судом , позивачу належать усі, визначені ст.ст. 14,15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», виключні майнові права на твір - назву «[INFO]», в тому числі і виключне право на надання дозволів на використання, переробку та будь-яке інше відтворення. Разом з тим, позивач не надавав будь-яким особам, в тому числі відповідачу [PERSON] прав на використання назви, в тому числі не надав йому право на переробку та використання для реєстрації його в якості знаків для товарів і послуг. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими та електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Авторство позивача на твір «[INFO]» підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір «[INFO]» [NUMBER]. Факт створення відповідного твору підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Крім того, в ході розгляду справи судом було призначено експертизу у сфері інтелектуальної власності, за результатами проведення якої отримано висновок. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За змістом ч.1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до висновку експерта № 146 складеного за результатами проведення судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності: - «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює твір «графічне зображення» логотипу «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]; - «Словесне позначення «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює текстову частину твору «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]»; - «Словесне позначення «[INFO]», зареєстроване як знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER], відтворює текстову частину твору «[INFO]», авторські права на який належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER]». Оцінивши Висновок експертного дослідження в сукупності з іншими доказами в справі за правилами ст. 89 ЦПК України суд не знаходить підстав, які б давали підстави стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи. За таких обставин він є належним та допустимим доказом у справі. Відповідно до положень статті 499 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 494, 495 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчуються свідоцтвом, тому визнанню недійсним підлягає саме свідоцтво. У відповідності до підпункту «в» п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин на наданих позивачем доказів, реєстрація спірних знаків була здійснена з порушенням прав позивача, а відтак, відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтва України на знаки для товарів і послуг [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] підлягають визнанню недійсними повністю. Також, відповідно до п. 3 ст. 19 Закону України «Про товарні знаки» свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки. Крім того, згідно з п. 2 ст. 19 Закону при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними, Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. В силу п.п. 2.3, 2.4 Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10 січня 2002 року №10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2002 року за №64/6352, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості, зокрема, щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково. Підставою внесення відомостей до реєстру, в тому числі є і рішення судових органів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної служби інтелектуальної власності внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг відомості щодо визнання недійсними повністю свідоцтв України на знаки для товарів та послуг [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (п.1, ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, сума судових витрат, які позивач поніс у зв'язку із розглядом справи, складає 52610 грн., до якої входить сума судового збору 2 560,00 грн. та сума витрат на проведення експертизи, за результатами якої складений Висновок експерта у розмірі 50 050,00 грн. Враховуючи те, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Державна служба інтелектуальної власності, відповідно до покладених на них повноважень, не відслідковує порушення прав власників знаків для товарів і послуг, суд вважає, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати понесені ними під час розгляду справи, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 2560, 00 грн. та витрат на проведення експертизи, за результатами якої складений висновок експерта у розмірі 50 050,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved