Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з ДП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля», він перебував у трудових відносинах з 25.10.2016 р. в якості забійника 6 р. на відбійних молотках підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 16.07.2020р. звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК по ст. 40 п. 2 КЗПП України та у зв`язку з виходом на пенсію (наказ № 131 від 16.07.2020 р.) Під час роботи на підприємстві позивач отримав профзахворювання - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (ІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; вібраційна хвороба ІІ ст. (вегето-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок у поєднанні з деформуючим артрозом І ст. міжфалангових п`ястно - зап`ястних і ліктьових суглобів); хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч у стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язево тонічним і больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клініки професійних захворювань «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 18/356 від 10.06.2020 р. Відповідно до довідки серії 12 ААА № 090635 від 16.07.2020 р. Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ позивачу встановлено 55% втрати працездатності за сукупністю (30% хр. п/кр радикулопатія; 20% вібраційна хвороба; 5% приглухуватість). Згідно витягу з акту огляду МСЕК він визнаний людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 02.07.2020р. встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є робота протягом тривалого часу на підприємствах вугільної промисловості в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень виробничого шуму - до 95 дБА при ГДР - до 80 дБа; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба - до 711,3 Вт при допустимому рівні - 90 Вт, перебування у вимушеній робочій позі - до 95% часу робочої зміни при допустимому рівні - до 10%, вимушені нахили тулуба - до 240 разів на зміну при допустимому рівні - до 100 разів; еквівалентний рівень локальної вібрації - до 118 дБ при ГДР - до 112 дБ. Позивач зазначає, що у зв`язку із професійним захворюванням його фізичний стан погіршився, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у порушенні ритму його життя. Наслідки отриманого професійного захворювання спричинили вимушені зміни в житті позивача, оскільки за станом здоров`я він не має можливості реалізувати свої звички та бажання, інтереси та плани на майбутнє. Професійне захворювання позбавило його можливості займатися улюбленою справою, реалізувати свої звички і бажання. У зв`язку із професійним захворюванням погіршився стан його здоров`я, він постійно відчуває фізичний біль. Все це спричинило порушення звичайного укладу життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації його життя, якість якого в нього значно погіршилася. Зазначену моральну шкоду позивачем оцінено у 28000,00 грн. Позивач вважає законним та обґрунтованим стягнути з відповідача на його користь 28000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, про що й просить у позові. У судове засідання позивач не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив що визнає частково позовні вимоги, оскільки розмір саме такого розміру моральної шкоди є необґрунтованим. Не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог. Просить задовольнити позов у розмірі 12000.00 грн. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмового відзиву. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі де працював на ДП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля»в якості забійника 6 р. на відбійних молотках підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 16.07.2020р. звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК по ст. 40 п. 2 КЗПП України та у зв`язку з виходом на пенсію (наказ № 131 від 16.07.2020 р.). Під час роботи на підприємстві позивач отримав профзахворювання - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (ІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; вібраційна хвороба ІІ ст. (вегето-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок у поєднанні з деформуючим артрозом І ст. міжфалангових п`ястно - зап`ястних і ліктьових суглобів); хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч у стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язево тонічним і больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клініки професійних захворювань «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 18/356 від 10.06.2020 р. (а.с.9-11). У відповідності до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.07.2020 року (а.с. 12-14), таке захворювання у позивача виникло з вини відповідача. Відповідно до довідки серії 12 ААА № 090635 від 16.07.2020 р. Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м.Краматорськ позивачу встановлено 55% втрати працездатності за сукупністю (30% хр. п/кр радикулопатія; 20% вібраційна хвороба; 5% приглухуватість). Згідно витягу з акту огляду МСЕК він визнаний людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню (а.с.8). Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Спірним по справі є розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Так, відповідно до ч. 8 ст. 36 чинного Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Суд враховує те, що відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім`ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу. Суд оцінює й об`єктивні обставини, що повне усунення негативного впливу умов виробництва на здоров`я неможливе, разом з тим, зауважує, що позивач в працездатному віці вже позбавлений можливості працювати за своєю здобутою спеціальністю, або виконувати іншу роботу, пов`язану з фізичним навантаженням. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. У пункті 13 зазначеної постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд враховує вину відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоров`я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоров`я на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд погоджується з доводами позивача та вважає обґрунтованою завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 28000,00 грн. При цьому суд зазначає, що розмір моральної шкоди 12000,00 грн., з яким погоджується представник відповідача, посилаючись на аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, на думку суду є заниженим. Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди в розмірі 28000,00 грн., що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п.2 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, становить 840,80 грн.

Outcome: approved