Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач у жовтні 2017 року звернувся у суд з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. Згідно довідки з місця проживання про склад сім"ї і прописки № 6339 від 25.09.2017р., у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 27.07.1982 року. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаній квартирі створює для нього перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються від зареєстрованих за адресою осіб. Крім того, у разі відчуження зазначеного майна він як продавець зобов'язаний буде повідомляти покупців про відповідний факт, що може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб. Між тим, відповідач не є членом сім'ї позивача і договору найми житла між ним та відповідачем не укладався. За наведеного просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. В судове засідання позивач не з"явився, причини неявки не повідомив, проте подав до суду заяву, в якій просить позов задовольнити та розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки не повідомив і суд ухвалив розглядати справу без його участі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановленого судом, 31.03.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І., зареєстрований в реєстрі за №413, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру .[ADDRESS] Згідно п.4.1. договору, продавець зобов'язується знятись з реєстрації до 05.04.2017р. /а.с.9/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.03.2017р., квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] З довідки про склад сім'ї і прописки від 25.09.2017р., виданої ЛКП «Сигнівка» вбачається, що у квартирі [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], з 28.07.1982р. зареєстрований [PERSON], [INFO] /а.с. 4/. Також судом встановлено, що відповідач, який не є членом сім'ї позивача, у спірній квартирі не проживає і договір найму житлового приміщення між позивачем і відповідачем не укладався. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 312 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За нормами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05.11.2014 року (справа №6-158цс14), яка є обов'язковою до застосування судами на підставі ст. 360-7 ЦПК України, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності та в порядку статей 383, 391 ЦК України, щопередбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, а тому [PERSON]І слід визнати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. В порядку ч.1 ст.88 ЦПК України стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 640 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved