Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що з 22.03.1986р. до 10.02.2007 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 1998 році їх родина, яка складалася з чотирьох осіб приватизувала квартиру [ADDRESS]. Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.03.2007р. за позивачем було визнано право власності на 1/4 частку вказаної квартири, яка належала відповідачу. У 2007 році відповідач переїхав до своїх батьків, а позивач залишилася проживати у квартирі. На протязі 9 років відповідач квартирою не користується, його речі в квартирі відсутні. Відповідач є колишнім власником і колишнім членом сім'ї власника, не користується квартирою без поважних причин, тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.02.1998р. належала на праві приватної власності чотирьом особам: позивачу, відповідачу та їх дітям - третім особам по справі. На підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2007 року за позивачем визнано право власності на 1/4 частину квартири, яка належала відповідачу та стягнуто з позивача компенсацію вартості /а.с.5,-7/. Отже, позивач є власником 1/2 частини квартири, а треті особи власниками 1/4 частини квартири, кожен. У період з 22 березня 2986 року по 10 березня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.9/. Відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою з 19 травня 1981 року /а.с.21/. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ст. 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку(квартири), які проживають разом з ним, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту, складеного 16.03.2016р. ПП "К-П-1" за участю сусідів, у спірній квартирі відповідач не проживає з 2007 року /а.с.8/. Крім того, відповідач у судовому засіданні підтвердив, що з 2007 року не проживає у квартирі за місцем своєї реєстрації. Отже факт не проживання відповідача у квартирі з 2007 року визнаний сторонами та у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою, оскільки не проживає в ній понад рік без поважних причин. Доводи відповідача про те, що він був змушений перейти проживати в інше помешкання, не міг потрапити в квартиру, суд не приймає з огляду на наступне. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте будь-які докази, які б підтверджували, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житлом чи він не проживає в квартирі позивача з поважних причин понад один рік, суду не надано. На протязі 2007-2016 років відповідач, як він пояснив, до правоохоронних органів чи до суду з приводу усунення перешкод у користуванні житлом, не звертався. Такий термін не проживання у квартирі та відсутність жодних дій відповідача, які б свідчили про намір проживати у квартирі, на думку суду, свідчать про відсутність поважних причин не проживання відповідача у квартирі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за вищезазначеною адресою. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551грн. 20 коп., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача користь позивача.

Outcome: approved