Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У жовтні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 10 липня 1998 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів громадянського стану Чортків райдержадміністрації Тернопільська область, актовий запис № 95. Від шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , яка проживає та перебуває на утриманні матері. За час спільного проживання належної сім`ї у них не склалося, подружні відносини стали неприязними. На даний час вони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Фактично їхня сім`я розпалася, існує лише формально. Подальше спільне життя між ними і збереження шлюбу є неможливим, тому позивачка прийшла до висновку про необхідність розірвання шлюбу. В судове засідання позивачка [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить шлюб розірвати, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 10 липня 1998 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували в відділі реєстрації актів громадянського стану Чортків райдержадміністрації Тернопільська область, актовий запис № 95. Від спільного подружнього життя в них є неповнолітня донька. За час спільного проживання належної сім`ї у сторін не склалося, подружні відносини стали неприязними. На даний час вони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Фактично їхня сім`я розпалася, існує лише формально. Подальше спільне життя між ними і збереження шлюбу є неможливим. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Неповнолітню дитину залишити проживати з матір`ю.

Outcome: approved