Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованої заробітної плати за вимушений простій, свої позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01 квітня 2007 року по 05 травня 2009 року. Звільнена з підприємства відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наказу - постанови директора товариства від і 01.12.2008р. №161 на 2009 рік на підприємстві був встановлений виробничий табель - календар (2004 робочі години) у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 30.09.2008 року № 10338\\0\\14-08X13. В подальшому адміністрацією товариства без погодження з первинною профспілковою організацією табель - календар на 2009 рік було змінено, в результаті чого було істотно змінено умови праці і оплати працівників товариства в бік погіршення. Так, починаючи з січня 2009 року вихід на роботу встановлювався лише «у разі необхідності», яка визначалася керівниками підрозділів. Було видано ряд наказів, в тому числі № З/1 від 02.02.2009р., №9 від 23.02.2009р., в яких обґрунтовувалася причина таких змін умов праці - у зв'язку «з відсутністю поступлення грошових коштів за укладеними замовленнями, припиненням кредитного фінансування з боку банків, що привело до неможливості закупки комплектації в повному обсязі на виготовлення продукції». Наказом № 9 від 23.02.2009р.- встановлено з 23.02.2009р. до відміни даного наказу для всіх працівників підприємства двохденний робочий тиждень. Наказом № 3\\1 - встановлено з 01.04.2009р. один робочий день на місяць. Працівники пропускалися на роботу лише за списками, які складали керівники підрозділів, погоджуючи їх із директором товариства та відділом оплати праці і зарплати. При цьому позивачку про таку зміну умов праці, за два місяці до їх введення, не було повідомлено. Первинна профспілкова організація, членом якої позивачка була, згоди на зміну умов праці і оплати, не надавала, заяви на відпустку без збереження заробітної плати не писала. Будь-якої роботи на підприємстві позивачці не пропонувалось. За власним бажанням позивачку, як і інших працівників підприємства, на роботу не допускали. В подальшому Розпорядженням Національної служби посередництва і примирення від 12.09.2008р. №165 було зареєстровано трудовий спір між найманими працівниками ТОВ «ЛАЗ» та директором товариства. Однією з вимог спору було «забезпечити працівників матеріально-технічними ресурсами для виконання виробничої програми згідно п.4.1 колективного договору…» Цей пункт (як і всі решта) адміністрацією товариства не був виконаний, в результаті працівників було не тільки допущено до виконання своїх обов'язків ,а й не забезпечено будь-якою іншою роботою. Сихівським районним судом м. Львова рішенням від 07.05.2012р. (справа №1319\\2-2782\\11), залишеному без змін Апеляційним судом Львівської області (ухвала від 23.05.201Зр.) ряд наказів по підприємству, в тому числі і накази №№3/1, 9 визнані незаконними і скасовані. Ухвалюючи це рішення, суд прийшов до висновку, що оскаржувані накази було винесено з порушенням чинного трудового законодавства, а саме вимог ст.ст.32, 56, 247 КЗпІІ України, ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди». Позивачка посилається на ст. 34 КЗпП України, згідно з якою простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. При прийнятті наказів роботодавець посилався на зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов для виконання роботи - «відсутністю поступлення грошових коштів за укладеними замовленнями, припиненням кредитного фінансування з боку банків, що привело до неможливості закупки комплектації в повному обсязі на виготовлення продукції», що є ознаками простою. На підприємстві були встановлені «Правила внутрішнього розпорядку», відповідно до яких передбачена відповідальність за порушення трудової дисципліни, У випадку, якщо позивачка порушувала трудову дисципліну і з власного бажання не з'являлася на роботі, адміністрація товариства мала право вжити до неї заходів дисциплінарного впливу. Цього зроблено не було, що свідчить про те, що позивачку просто не залучали до роботи. На переконання позивачки доказами того, що простій відбувався не з її вини є: самовільне, без її згоди, встановлення для неї адміністрацією графіку виходу на роботу, відповідно до якого вона не могла виконувати свої обов"язки відповідно до трудового договору, оскільки на роботу керівником структурного підрозділу не викликалась; причини, з яких позивачку не долучали до роботи не залежали від неї; адміністрація підприємства не виконала вимоги трудового арбітражу, не забезпечила її матеріально-технічними ресурсами; до виконання будь-яких робіт під час простою її не залучали; порушення трудової дисципліни з боку позивачки не було. Таким чином, на підприємстві з 01 січня по 05 травня 2009 року позивачка перебувала у вимушеному простої не зі своєї вини, а тому дні простою повинні бути оплачені відповідно до чинного законодавства, оскільки оплата за вимушений простій за відсутності вини працівника гарантована ст.12 Закону України «Про оплату праці». Просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобуси заводи» на її користь заробітну плату за вимушений простій, який відбувся не з її вини, за період січень 2009 року - квітень 2009 року в сумі 2798,2 грн. В подальшому позивачка подала на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог від 17.02.2015 року, відповідно до якої просить суд стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь заробітну плату за вимушений простій, який відбувся не з її вини, за період січень 2009р. - квітень 2009р. в сумі 2973,79 грн. В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату та місце розгляду справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів (доказів). Представник відповідача Винниченко М.П. подав на адресу суду заперечення від 18.03.2015 року, в якому посилається на те, що в обґрунтуваннях позовних вимог позивачем не наведено жодних доказів, які б підтверджували той факт, що простій і справді мав місце. В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на накази №3/1 та №9, які на його думку дають можливість припускати наявність простою. Проте позивачем не враховано, що дані накази були визнані незаконними і скасовані рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.05.2012р., яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області. У висновку Територіальної Державної інспекції праці у Львівській області, (лист від 31.08.2010р №02-1407/04) немає категоричності у підтвердженні факту простою, а припускається лише можливість такого. Представник відповідача вказує на те, що за матеріалами справи неможливо встановити факт простою, оскільки відсутні будь-які докази, які б підтверджували даний факт (листки простою, накопичувальні відомості, виписки з табелів, актів, рапорти, доповідні записки тощо). Зазначений позивачем період січень 2009р. - квітень 2009р. документального підтвердження в матеріалах справи немає. Окрім того, в матеріалах справи немає розрахунку суми, яку просить стягнути позивач, а саме: 2798,02 грн. Крім того позивачем при визначенні грошової суми , яка на його думку має бути стягнена з відповідача, не враховано той факт, що роботодавець є платником податків - податковим агентом працівника, і сплачує ПДФО у розмірі 15% та ЄСВ у розмірі 34% від суми заробітної плати. Просить відмовити у позові. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ТзОВ «Львівські автобусні заводи» з 01 квітня 2007 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.9). Згідно наказу № 30-кс від 05.05.2009р. звільнена з підприємства відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП. З матеріалів справи вбачається, що за час роботи позивачки в ТзОВ «Львівські автобусні заводи», директором даного товариства [PERSON] видано ряд наказів, які істотно змінювали умови праці на підприємстві. Наказом №161 від 11.12.2008р. «Про виробничий табель-календар роботи підприємства на 2009р.» затверджено на 2009р. виробничий табель-календар роботи підприємства при 5-денному робочому тижні (40 годин) з двома вихідними днями в суботу і неділю. (а.с.10) Відповідно до наказу №3/1 від 02.02.2009р. «Про зміни в графіку роботи підприємства» з 01.04.2009р. для працівників підприємства встановлено 1 робочий день в місяць - перший понеділок місяця (а.с. 11) Наказом №9 від 23.02.2009 р. «Про зміни в графіку роботи підприємства» з 23.02.2009р. встановлено 2-х денний робочий тиждень з 8-ми годинним робочим днем в однозмінному режимі (а.с. 12). 07.05.2012 року Сихівським районним судом м.Львова ухвалено рішення суду в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості по заробітній платі, плати за вимушений простій не по вині працівника, відшкодування моральної шкоди, визнання недійсними та скасування наказів, зобов'язання вчинення певних дій. Вищевказаним рішенням суду, зокрема скасовано накази ТзОВ «Львівські автобусні заводи» від 02.02.2009 року №3/1 та від 23.02.2009 року №9 (а.с.3-8). Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013року, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07.05.2012 року залишено без змін. Як вбачається із рішення Національної служби посередництва і примирення від 17.12.2008р., вирішення колективного трудового спору відповідно до ст.ст. 8, 9 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» проводилось примирною комісією (протокол №1 від 02.10.2008р., протокол №2 від 09.10.2008р.), яка прийняла рішення забезпечувати працівників матеріально-технічними ресурсами для виконання виробничої програми згідно п.4.1 колективного договору. Окрім того, даним рішенням трудовий арбітраж вирішив власникам, директору ТОВ «Львівські автобусні заводи» відповідно до п. 4.1 розділу 4 колективного договору вжити заходів щодо забезпечення працівників матеріально-технічними ресурсами, необхідними для виконання виробничої програми на 2009 рік. (а.с.13-15) Колективним договором ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на 2008р.-2009р. п.6.9 встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується в порядку, визначеному ст. 113 КЗпП України. (а.с.26). Окрім того, Територіальною державною інспекцією праці у Львівській області зроблено висновок, що в даному випадку мають місце ознаки вимушеного простою не з вини працівника, що може свідчити про порушення вимог ч.1 ст. 113 КЗпП України - час простою не з вини працівника не оплачувався з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (а.с.31) ТзОВ «Львівські автобусні заводи» надав список працівників із зазначеними годинних тарифних ставок встановленому кожному працівнику, відповідно до якого [PERSON] встановлено тариф за одну годину становить 8,23 грн. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено, що в період січень 2009р. - квітень 2009р. [PERSON] не виплачувалася заробітна плата у зв'язку з простоєм не з її вини. Разом з тим, накази, згідно яких позивачу не виплачувалася заробітна плата у зв'язку з простоєм, скасовані рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.05.2012р. Згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідача перед позивачем у зв"язку з простоєм не з вини позивача за період з січня 2009р. по квітень 2009р. становить 2973,79 грн. При розрахунку заборгованості позивача суд виходить з того, що відповідно до наказу - постанови від 11.12.2008р. на підприємстві був затверджений графік роботи на 2009р.: січень - 40 роб.год., лютий - 160 роб. год., березень - 183 роб.год., квітень - 167 роб. год. Разом - 550 роб. год. Згідно розрахункових листків у період січень - квітень 2009р. позивачем відпрацьовано 8 роб год. у квітні. Тиким чином, у 2009р. позивачка перебувала у вимушеному простої 550 роб. год. - 8 роб.год. = 542 роб. год., а саме січень - (40 роб. год. х 8,23 грн.) х 2/3 = 219,47 грн., лютий (160 роб год. х 8,23) х 2/3 = 877,87 грн., березень (183 роб.год х 8,23 грн.) х 2/3 = 1004,06 грн., квітень (159 роб.год. х 8,23 грн.) х 2/3 = 872,38 грн. Заробітна плата, яка належить позивачці за вимушений простій складає (542 робгод. х 8,23 грн) х 2/3 = 2973,79 грн., де 8,23 грн. - тариф за годину. (а.с. 42). Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Outcome: approved