Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначає, що в ході розслідування кримінального провадження №12016060210000302 від 25.09.2016 року встановлено, що [PERSON], вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України,\~ а саме наніс тілесні ушкодження потерпілому [PERSON] У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON], перебував на стаціонарному лікуванні в Любарській ЦРЛ в період часу з 24.09 по 03.10.2016 року, тобто 9 ліжко днів, і на його стаціонарне лікування закладом охорони здоровя витрачено коштів в сумі 4248,81 грн. В ході судового розгляду даної справи провадження по справі було закрито ухвалою суду від 13.01.2017 року на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Саме тому позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив та просив стягнути з [PERSON] на користь відділу фінансів Любарської районної державної адміністрації кошти на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON], в сумі 4248,81 грн., а також просив стягнути з відповідача судові витрати. Прокурор у підготовче судове засідання на розгляд справи не зявився, але подав до суду заяву, у якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, справу просить розглядати у його відсутності. Представник відділу фінансів Любарської райдержадміністрації у підготовче судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідач у підготовче судове засідання на розгляд справи не зявився однак від нього на адресу суду надійшла письмова заява у якій він зазначає, що позовні вимоги визнає повністю та просить розглянути справу у його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 3 ст.200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області №282/22/17 від 13 січня 2017 року, кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України було закрито в звязку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Відповідно до ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з довідки Любарської центральної районної лікарні №2657 від 21.12.2016 року, хворий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні вказаного лікувального закладу у період з 24.09 по 03.10.2016 року і вартість його лікування склала 4248,81 гривень. У відповідності до вимог ст.ст.12, 13, 78 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 1 ст.1166 ЦК України встановлено, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 17.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою КабінетуМіністрів України N545 від 16.07.1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов'язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення проводиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Так, як в судовому засіданні встановлено, що відповідач вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України в результаті якого наніс потерпілому тілесні ушкодження на лікування яких держава витратила кошти в сумі 4248,81 грн. В ході судового розгляду кримінального провадження провадження по справі було закрито у звязку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ч.6 ст.141 ЦПК України із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1762 грн. На підставі вищевикладенного та

Outcome: approved