Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У жовтні 2017 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012138 про передачу у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 1,9402 га. з кадастровим номером 3222457400:03:002:5032, розташованої в адміністративних межах Чабанівської сільської ради. Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,9402 га., кадастровий номер 3222457400:03:002:5032, розташовану в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, вартістю 1805299 грн. Стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. Позов обґрунтовує тим, що прокуратурою Київської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42017110000000158 від 20.03.2017 виявлені порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району. Встановлено, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 26.06.2009 № 529 «Про вилучення, зміну цільового призначення та надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Рей-Марк» із постійного користування ДГ «Чабани» вилучено земельну ділянку площею 9 га, що розташована в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, змінено її цільове призначення та передано в оренду ТОВ «Рей-Марк». Зокрема, пунктом 3 цього розпорядження змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на категорію земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення, а надану в оренду земельну ділянку віднесено до земель промисловості. Договір оренди вказаної земельної ділянки від імені Київської обласної державної адміністрації доручено укласти Києво-Святошинській районній державній адміністрації. Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03.09.2009 № ПОЗ в довгострокову оренду ТОВ «Рей-Марк» передано земельну ділянку площею 9,0 га, розташовану в адміністративних межах Чабанівської сільської ради, кадастровий номер: 3222457400:03:002:0074. На підставі вказаного розпорядження між ТОВ «Рей-Марк» та Києво-Святошинською районною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки від 08.09.2009, державну реєстрацію якого здійснено 14.12.2009 за № 040994700055. Відповідно до умов вказаного договору в оренду ТОВ «Рей-Марк» передається земельна ділянка для будівництва торгово-офісного, ресторанно-готельного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості. В подальшому, 18.01.2013 заступником прокурора Києво-Святошинського району, у звязку з виявленими порушеннями чинного законодавства, до ТОВ «Рей-Марк» предявлено позовну заяву про розірвання вищевказаного договору оренди та повернення землі. Рішенням господарського суду Київської області від 29.05.2013 в задоволенні даного позову відмовлено. За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2013 рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги прокуратури задоволено. Не погоджуючись із вказаним рішенням ТОВ «Рей-Марк» подано касаційну скаргу за результатами розгляду якої на підставі постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2014 скасовано вищевказане рішення суду апеляційної інстанції, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області в іншому складі суду. Рішенням господарського суду Київської області від 20.10.2014 № 911/897/13 позовні вимоги прокурора задоволено в повному обсязі, договір зренди земельної ділянки від 08.09.2009 - розірвано, ТОВ «Рей-Марк» зобовязано повернути спірну земельну ділянку на користь держави. Вказане судове рішення не оскаржувалось та 11.11.2014 набрало законної сили. Таким чином, у користування держави була повернута земельна ділянка площею 9 га., кадастровий номер 3222457400:03:002:0074, розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, з цільовим призначення - землі промисловості. Однак, на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012138 у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,9402 га з кадастровим номером 3222457400:03:002:5032. У звязку з цим 27.01.2014 за останнім на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Києво-Святошинського району індексний номер: 10316311 зареєстровано право власності на зазначений обєкт нерухомості. В подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2014 № 1160 зазначену земельну ділянку відчужено на користь [PERSON]. На підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] від 10.11.2014 № 17092628 за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний обєкт нерухомості. Шляхом моніторингу даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 14.07.2018 року спірну земельну ділянку було відчужено на користь [PERSON], який в свою чергу на підставі договору дарування від 24.09.2018 № 370 відчужив її на користь [PERSON], який являється на даний час власником спірної земельної ділянки. Прокурор під час судового засідання підтримав позов в повному обсязі, просив його задовольнити, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідачі та третя особа до судового засідання не зявилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили. Представником Головного управління Держгеокадастру у Київській області подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області під час видачі наказів діяло з дотриманням вимог чинного законодавства. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку прокурора, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави. Судом встановлено, що прокуратурою Київської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42017110000000158 від 20.03.2017 виявлені порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району. Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 26.06.2009 № 529 «Про вилучення, зміну цільового призначення та надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Рей-Марк» із постійного користування ДГ «Чабани» вилучено земельну ділянку площею 9 га., що розташована в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, змінено її цільове призначення та передано в оренду ТОВ «Рей-Марк». Зокрема, пунктом 3 цього розпорядження змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на категорію земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення, а надану в оренду земельну ділянку віднесено до земель промисловості. Договір оренди вказаної земельної ділянки від імені Київської обласної державної адміністрації доручено укласти Києво-Святошинській районній державній адміністрації. Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03.09.2009 № ПОЗ в довгострокову оренду ТОВ «Рей-Марк» передано земельну ділянку площею 9,0 га, розташовану в адміністративних межах Чабанівської сільської ради, кадастровий номер: 3222457400:03:002:0074. На підставі вказаного розпорядження між ТОВ «Рей-Марк» та Києво-Святошинською районною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки від 08.09.2009, державну реєстрацію якого здійснено 14.12.2009 за № 040994700055. Відповідно до умов вказаного договору в оренду ТОВ «Рей-Марк» передається земельна ділянка для будівництва торгово-офісного, ресторанно-готельного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості. В подальшому, 18.01.2013 заступником прокурора Києво-Святошинського району, у звязку з виявленими порушеннями чинного законодавства, до ТОВ «Рей-Марк» предявлено позовну заяву про розірвання вищевказаного договору оренди та повернення землі. Рішенням господарського суду Київської області від 29.05.2013 в задоволенні даного позову відмовлено. За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2013 рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги прокуратури задоволено. Не погоджуючись із вказаним рішенням ТОВ «Рей-Марк» подано касаційну скаргу за результатами розгляду якої на підставі постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2014 скасовано вищевказане рішення суду апеляційної інстанції, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області в іншому складі суду. Рішенням господарського суду Київської області від 20.10.2014 № 911/897/13 позовні вимоги прокурора задоволено в повному обсязі, договір оренди земельної ділянки від 08.09.2009 - розірвано, ТОВ «Рей-Марк» зобовязано повернути спірну земельну ділянку на користь держави. Вказане судове рішення не оскаржувалось та 11.11.2014 набрало законної сили. Таким чином, у користування держави була повернута земельна ділянка площею 9 га., кадастровий номер 3222457400:03:002:0074, розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, з цільовим призначення - землі промисловості. На підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012138 у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,9402 га з кадастровим номером 3222457400:03:002:5032. 27.01.2014 за останнім на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Києво-Святошинського району індексний номер: 10316311 зареєстровано право власності на зазначений обєкт нерухомості. В подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2014 № 1160 зазначену земельну ділянку відчужено на користь [PERSON]. На підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] від 10.11.2014 № 17092628 за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний обєкт нерухомості. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 29.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 22901 року спірну земельну ділянку [PERSON] було відчужено на користь [PERSON]. 14.07.2018 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку відчужено на користь [PERSON]. 24.09.2018 року [PERSON] на підставі договору дарування № 370 відчужив земельну ділянку на користь [PERSON]. Таким чином, на даний час у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 1,9402 га, кадастровий номер 3222457400:03:002:5032, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району. Дослідивши матеріали справи та відповідність наказу Головного управління Держземагентства у Київській області, а також здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності на земельну ділянку нормам чинного законодавства України встановлено, що останні прийняті з порушенням вимог ст. ст. 20, 116, 122 Земельного кодексу України та підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне. Так, відповідно до інформації КДП «Київгеоінформатика» та доданими до неї картографічними матеріалами установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222457400:03:002:5032 повністю відведена за рахунок та накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 3222457400:03:002:0074 площею 9 га, що перебувала в оренді ТОВ «Рей-Марк». При цьому, як зазначено вище, рішенням господарського суду Київської області від 20.10.2014 р № 911897/13 дана земельна ділянка повернута у власність держави з цільовим призначенням - землі для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Таким чином ця ділянка відноситься до категорії земель промисловості. Частиною 3 статті 61 ЦПК України установлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином факт приналежності спірної земельної ділянки до категорії земель промисловості, поряд з іншим, установлено рішеннями господарського суду Київської області від 20.10.2014 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2013 у справі № 911/897/13, а також підтверджується відповідною інформацією КДП «Київгеоінформатика». Статтею 66 Земельного кодексу України установлено, що до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під'їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд. Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 ст. 118 установлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Повноваження органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені ст. 122 Земельного кодексу України. Так, частиною 4 вказаної статті установлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що в даному випадку повноваження власника-розпорядника земель промисловості від імені держави повноважена здійснювати виключно Київська обласна державна адміністрація. З огляду на викладене, Головне управління Держземагентства у Київській області в порушення вимог ст. ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України, перевищивши свої повноваження, передало у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку, що відноситься до категорії земель промисловості. З огляду на викладене, в даному випадку відведення спірної земельної ділянки здійснено не уповноваженим на те органом, з перевищенням наданих законом повноважень, оскільки розпорядження землями промисловості не відноситься до компетенції Головного управління Держземагентства у Київській області. Окрім того, при передачі Головним управлінням Держземагентства у Київській області спірної земельної ділянки у приватну власність порушено прядок зміни її цільового призначення. Так, відповідно до ч. ч. 1,2,7 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади бо органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Вказане переконливо свідчить про те, що цільове призначення переданої у власність земельної ділянки змінено з категорії земель промисловості на землі сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства) не уповноваженим органом влади, оскільки Головне управління Держземагентстсва не уповноважено розпоряджатися землями промисловості. Відповідно до вимог п. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. З ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Таким чином, оскільки наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012138 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,9402 га суперечить вимогам ст. ст. 20, 116, 118, 122 Земельного кодексу України, то і здійснена на його підставі державна реєстрація права власності підлягає визнанню недійсною. Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акту. Статтею 387 ЦК України установлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України). У звязку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника з подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права на земельні ділянки є пред'явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Крім цього, держава в особі уповноваженого органу державної влади не була стороною вищезазначених правочинів, тому має право на витребування майна в порядку передбаченому ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15. З огляду на викладене та те, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 16 ЦК України відновити становище, яке існувало до порушення цього права можливо лише шляхом визнання недійсними наказу Головного управління Держземагентства у Київській області про передачу земельної ділянки та витребування з незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:03:002:5032. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України, земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, що перебувають під особливою охороною держави. Прийняття спірного рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки водного фонду, яка відповідно до закону не може перебувати у приватній власності фактично позбавляє Український народ можливості володіти, користуватися та розпоряджатися землями водного фонду водного об'єкту загальнодержавного значення. Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратур» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частинами 3 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовами. Частинами 4, 5 статті 56 Цивільного процесуального кодексу передбачає, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави,в позовній заяві обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту,визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Як випливає з роз'яснення, яке міститься в пункті 10постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19,27 Закону України від 01.07.2004 р. N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Згідно абз. 8 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Таким чином, під час розгляду даної справи питання щодо строків позовної давності не розглядається за відсутності заяв сторін у справі. Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства у Київській області, та витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння, тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved