Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом, вимоги якого було збільшено під час розгляду справи, до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги банк мотивував тим, що 28.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 007-2900/840-0883, відповідно до умов якого відповідач отримала у банку кредит в сумі 155 695,00 доларів США строком користування до 10.12.2037 року зі сплатою 12,95 % річних за користування кредитом. 22.06.2015 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № б/н, відповідно до якої сторони встановили нову схему погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредиту, а саме встановили класичний графік погашення кредиту з 22.06.2015 року. Цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] . Також, виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки № 007-2900/840-0883-Р від 28.12.2007 року, укладеним між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем [PERSON] , за яким останній поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за вищевказаним договором і у випадку невиконання боржником зобов`язань вони несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Як зазначає позивач, банк виконав свої обов`язки за кредитним договором, в той час, як позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, а вимогу дострокового погашення від 12.07.2018 року як позичальником, так і поручителем залишено без реагування. В зв`язку з цим станом на 18.10.2018 року за даним кредитним договором наявна заборгованість в розмірі 139 381,66 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 4 287,77 долари США, сума дострокового стягнення кредиту в розмірі 123 357,18 доларів США, відсотки в розмірі 11 214,17 доларів США, підвищені відсотки в розмірі 522,54 долари США. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів в солідарному порядку частку простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 47 040,00 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 26.04.2019 року дану справу направлено до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.05.2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідачів на позовну заяву. У даному відзиві відповідачі не погоджуються з позовними вимогами, вказуючи на те, що кредитний договір був укладений під тиском обставин та недобросовісних дій банку по відношенню до них - обману, як споживачів. Зокрема, вони просили про надання кредиту у швейцарських франках під 10,43 % річних, проте в день укладення договору їм було повідомлено, що керівництво банку надало дозвіл на надання кредиту в доларах США з ануітентним графіком погашення відсотків під 12,95 % річних, що поставило їх у невигідні умови, а строк виплати кредиту у 30 років їм було нав`язано банком. Відповідачі стверджують, що їм не було надано можливості та достатньо часу для ознайомлення з запропонованими умовами кредитування, а тому фактично не маючи завчасно наданої у зручному вигляду достовірної та повної інформації по кредиту, без можливості спокійно та розважливо оцінити додаткові ризики за кредитним договором, під тиском обставин та з надією вирішити це питання в подальшому шляхом дострокового погашення кредиту, покладаючись на достатньо високі на той час доходи і було укладено вказаний кредитний договір. Протягом 10 років, не зважаючи на економічні кризи, що потягли за собою одночасно зростання курсу долара США та падіння цін на нерухомість більш ніж у 3 рази, вони намагались виконати кредитний договір. Протягом цього часу, враховуючи економічні потрясіння, вони неодноразово усно та письмово звертались з проханням перевести кредит у гривню з класичним графіком погашення заборгованості. Проте їх прохання спочатку залишались фактично без реагування, а далі їм пропонували умови зміни кредитного договору, гірші за наявні. Лише 22.06.2015 року їм вдалось перейти з позивачем на класичний графік погашення платежів. Проте цей графік знову було надано у незручному для швидкого сприйняття розрахунків вигляду без зазначення щомісячного залишку тіла кредиту. Відповідачі стверджують, що в наданих до позову документах, а саме «Інформація для Клієнта», «Графік погашення», умови надання банком «Універсальним» «Кредиту на придбання нерухомості на вторинному ринку» стоять підписи не [PERSON] і цих документів банк їм не надав. Крім того, в зазначених умовах визначено, що максимальний розмір відсотків по кредиту в доларах США вказаний 12,45 % річних, в той час, як їм кредит надано під більший розмір відсотків - 12,95 % річних. Відповідачі зазначають, що окрім наведених недотримань позивачем вимог ЗУ «Про споживчі кредити» та намагання незаконно отримати додаткові доходи є заявлення позивачем підвищеної відсоткової ставки в розмірі 38,85 %, що по своїй суті та за визначенням є пенею, що прямо суперечить вказаному ЗУ. Крім того, комісія за надання кредиту в розмірі 1676,95 доларів США, сплачені позивачу, комісія 3 % за дострокове погашення кредиту є фактично платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацією сукупних послуг банку за їх рахунок, що є незаконним в сумі ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Посилаючись на викладені обставини, відповідачі просили відмовити в задоволенні позову. 08.11.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Вимоги зустрічного позову мотивовані обставинами, викладеними у відзиві, а також зазначено, що, на думку відповідача, викладені нею обставини свідчать про те, що банк неодноразово вводив її в оману (в тому числі шляхом приховування інформації щодо можливості отримати кредит на більш вигідних для неї умовах, в тому числі за меншим відсотком та на менший строк) та скористався несприятливими обставинами (навіть створив їх, навмисно протягом двох тижнів тягнувши з укладенням кредитного договору та призначивши його укладення на останній банківський день року та останній день попереднього договору на придбання квартири) з метою нав`язати кредитний договір на вкрай невигідних для неї умовах, а також нарахувати незаконні та завищені платежі по кредиту та стягнути їх з неї. Банк навмисно не надав їй інформації про платежі, яка має містити суму, на підставі якої робиться відповідний розрахунок, та суму непогашеного кредиту, що значно ускладнює аналіз цифр, тим більше при ануітентному розрахунку кредиту. Також, ненаданням їй повної інформації по можливим варіантам кредитування банк позбавив її можливості навіть скористатись ч.12 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування» для приведення у відповідність кредитного договору. Крім того, відповідач вважає порядок укладення кредитного договору та його умови несправедливими в розумінні ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а дії банку з фактично нав`язування їй невигідних умов кредитного договору є очевидним проявом нечесної підприємницької практики з боку банку. Посилаючись на викладене, відповідач [PERSON] вважає, що кредитний договір був нав`язаний їй на вкрай невигідних умовах банком шляхом введення її в оману (надання їй неповної інформації) та з використанням нечесної підприємницької практики (в тому числі агресивної), а тому на підставі ч.1 ст.229 ЦК України, ст.ст.18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей кредитний договір має бути визнаний недійсним. 20.11.2019 року до суду надійшов відзив представника позивача [PERSON] на зустрічну позовну заяву. У даному відзиві представник позивача заперечує проти вимог [PERSON] , вказуючи на те, що при укладенні кредитного договору сторонами повністю були дотримані вимоги ст.203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним, що передбачені ст.215 ЦК України. Крім того, [PERSON] не надано належних доказів, які б підтверджували її твердження. Представник позивача зазначив про відсутність будь-яких порушень норм чинного законодавства України на момент укладення кредитного договору, в тому числі і ЗУ «Про захист прав споживачів». До укладення кредитного договору банком було надано позичальнику усю необхідну та передбачену чинним законодавством інформацію, а згідно п.8.5 кредитного договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усією необхідною інформацією. Своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору та в подальшому в додаткових угодах до нього відповідач підтвердила, що вона ознайомлена та погоджується з його умовами, в тому числі підтвердила, що вона попереджена про можливі валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі іноземної валюти з метою погашення заборгованості. Представник позивача звернув увагу і на те, що з заяви-анкети на отримання кредиту вбачається, що на підставі ст.627 ЦК України відповідач добровільно, на власний розсуд обрала іноземну валюту кредитування на умовах, запропонованих кредитором. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. На думку представника позивача, враховуючи наявність всіх необхідних доказів за підписом відповідача, твердження зустрічного позову щодо не ознайомлення відповідача з усією необхідною інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не відповідають дійсності та є спробою відповідача ввести суд в оману. Заперечуючи проти зустрічного позову, представник позивача вважає, що не заслуговують на увагу твердження [PERSON] , що банком не дотримано вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме банк намагався незаконно отримати додаткові доходи у вигляді підвищеної відсоткової ставки та ототожнення даної ставки з пенею. Представник позивача вказав на те, що умовами кредитного договору сторонами погоджено, що нарахування підвищеної процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов`язань, зокрема користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов`язали з певною подією - неповернення кредитних коштів у встановлений в договорі строк. Законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов`язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором, яке передбачає домовленість сторін і не суперечить законодавству. З урахуванням наведеного, представник позивача вважає, що підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань за кредитним договором та є відмінним від неустойки. Представник позивача у відзиві також вказав на те, що на дату укладання спірного кредитного договору банки мали прав на отримання плати за надання кредиту. З такими умовами відповідач була ознайомлена та, підписуючи договір, прийняла їх, жодних заяв про відкликання своєї згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту не надала. Таким чином, її твердження про те, що нарахування комісії за надання кредиту позичальником є такими, що суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів» та не відповідають дійсності. Крім того, представник позивача стверджує, що при укладанні договору банк не вводив відповідача в оману та не змушував її підписувати даний договір. [PERSON] не доведено умислу банку та не наведено прикладів отримання додаткової вигоди банком, які не передбачені кредитним договором. Натомість, відповідач, починаючи з березня 2018 року, не вносила проплати на погашення кредиту, в зв`язку з чим банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Що стосується твердження відповідача щодо укладання кредитного договору з використанням нечесної підприємницької практики, який містить заборонені дискримінаційні умови щодо боржника, то дані твердження базуються лише на припущеннях, не доведені жодними належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню. Крім того, на думку представника позивача, відповідачем пропущено строк позовної давності, оскільки умови кредитування були відомі відповідачу ще під час укладення кредитного договору та дії щодо здійснення часткових виплат, тобто перебіг строку позовної давності розпочався з 28.12.2007 року та закінчився 28.12.2010 року. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача вважає, що відсутні підстави для задоволення даного зустрічного позову, а тому просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. 13.03.2020 року до суду надійшла заява АТ «Універсал Банк» про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач вказує на те, що станом на 27.02.2020 року заборгованість за кредитним договором складає 164 145,84 долари США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 12 869,21 долар США, сума дострокового стягнення кредиту - 114 775,74 долари США, за відсотками - 31 474,52 долари США, за підвищеними відсотками - 5026,37 долари США. При цьому позивач вважає необхідним стягнути з відповідачів 68 863,50 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 12 869,21 долар США, частка достроково стягуваного тіла кредиту - 55 994,29 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.06.2020 року замінено позивача ПАТ «Універсал Банк» на АТ «Універсал Банк». 02.11.2020 року до суду надійшла відповідь відповідача [PERSON] на відзив представника позивача на зустрічний позов. У даній відповіді відповідач вважає, що наявні підстави для визнання кредитного договору недійсним оскільки внаслідок не ознайомлення її банком з умовами кредитування, використання банком нечесної підприємницької практики вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення для даного правочину. Ані договір, ані інші матеріали справи не містять належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували надання їй повної та достовірної інформації про умови кредитування на момент укладення договору, оскільки на наданих банком «Інформації для клієнта», «Графіку погашення», умов надання банком «Універсальний» «Кредиту на придбання нерухомості на вторинному ринку» відображені підписи, які їй не належать, що свідчить про недотримання банком вимог законодавства. Відповідач вважає, що про існування вказаних документів, на яких відсутній її підпис, вона дізналась лише після звернення позивача до суду, а тому після ознайомлення з позовною заявою їй стало відомо про порушення її прав. Відтак, заява представника позивача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню Посилаючись на викладене, відповідач просила задовольнити вимоги зустрічного позову. 02.11.2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну підстав зустрічного позову. Відповідно до даної заяви, відповідач зазначає про те, що у зв`язку з неповідомленням банком перед укладенням договору у письмовій формі, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також ненадання інформації, необхідної для її свідомого вибору та дійсного і реального волевиявлення, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення для даного правочину, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним, в зв`язку з чим вона просить задовольнити вимоги зустрічного позову. 17.11.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] по справі. У даних поясненнях представник позивача наполягає на тому, що враховуючи наявність всіх необхідних доказів за підписом відповідача, твердження зустрічного позову щодо не ознайомлення позивача з усією необхідною інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не відповідають дійсності та є спробою відповідача ввести суд в оману. Крім того, на підтвердження факту цивільно-правових відносин, що виникли між сторонами щодо укладення кредитного договору та погодження з його умовами вказують розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що боржник конклюдентними діями шляхом часткової оплати заборгованості визнала умови укладеного договору. Також, з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором боржник передала в іпотеку банку нерухоме майно за договором іпотеки, а в подальшому укладала з банком додаткову угоду до договору № б/н від 22.06.2015 року щодо внесення змін до кредитного договору. Боржник підтвердила дійсність набутих нею обов`язків за кредитним договором перед банком шляхом ведення з банком переговорів щодо реструктуризації наявної кредитної заборгованості. Представник позивача зауважила, що доводи відповідача про наявність обману з боку банку не ґрунтуються на конкретних правових доказах, як не ґрунтуються на доказах і доводи про порушення банком принципу добросовісності, наявності шахрайства з боку працівників банку. Натомість відповідач, починаючи з березня 2018 року, не вносила проплати на погашення кредиту, в зв`язку з чим банк звернувся до суду за захистом своїх прав, а відповідач намагається уникнути відповідальності по зобов`язанням за кредитним договором. Представник позивача також наполягає на пропуску відповідачем строку позовної давності, а тому, з урахуванням наведеного, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2020 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі до одержання висновків експерта. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила про їх задоволення, проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов АТ «Універсал Банк підлягає задоволенню, в той час, як в задоволенні зустрічного позову належить відмовити, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 28.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 007-2900/840-0883, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у сумі 155 695,00 дол. США зі сплатою відсотків в розмірі 12,95 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі зі сплатою останнього щомісячного платежу не пізніше 10.12.2037 року. Згідно з пунктом 8.5 кредитного договору, уклавши цей договір позичальник підтверджує, серед іншого, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений у письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме: (1)найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; (2)умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); (3)орієнтовну сукупні вартість кредиту (з урахуванням: (а) процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашення кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); (б) варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; (в) можливості та умов дострокового повернення кредиту) тощо. Крім того, 28.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 007-2900/840-0883-Р, за умовами якого за умовами пункту 1.1 яких [PERSON] зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з вказаного кредитного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючи в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно п.п.1.3, 1.4 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. 22.06.2015 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № б/н до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовились встановити нову схему погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, наданим згідно кредитного договору, а саме встановити класичний графік погашення кредиту з 22.06.2015 року. Сторони домовились встановити новий графік повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом за договором. Інші умови договору залишаються без змін і діють у частині, що не суперечать цій додатковій угоді. Як вбачається з наданих розрахунків, відповідач [PERSON] не виконала належним чином зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим станом на 27.02.2020 року заборгованість за кредитним договором складає 164 145,84 долари США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 12 869,21 долар США, сума дострокового стягнення кредиту - 114 775,74 долари США, за відсотками - 31 474,52 долари США, за підвищеними відсотками - 5026,37 долари США. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вважає необхідним стягнути з відповідачів 68 863,50 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 12 869,21 долар США, частка достроково стягуваного тіла кредиту - 55 994,29 доларів США. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачка порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.1, 2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач [PERSON] умови укладеного договору не виконує, кредит та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що про можливість стягнення з неї заборгованості в розмірі 68 863,50 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 12 869,21 долар США, частка достроково стягуваного тіла кредиту - 55 994,29 доларів США відповідно до заявлених позовних вимог. Суд звертає увагу і на те, що відповідачі вказану суму боргу не спростували належними та допустимими доказами, а тому підстави вважати, що вказана сума є меншою відсутні. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд дійшов наступних висновків. Вiдповiдно до частини 1 пункту 1, частини 2 статті 11, частин 1 та 2 статті 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так, відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України ,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини 3 статті 626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За положеннями частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, згідно статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За частиною 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі змісту кредитного договору № № 007-2900/840-0883 від 28.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , він укладений у передбаченій чинним законодавством формі, сторонами досягнуто усіх істотних його умов. Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає підстави недійсності правочину, а саме: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, підставами недійсності договору є: 1) недотримання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; 2) договір є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин): у разі недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; укладення договору дарування від імені неповнолітнього без згоди органу опіки та піклування; 3) також договір є недійсним у разі: недотримання письмової форми; вчинення під впливом помилки; обману; насильства; під впливом тяжкої обставини, тощо. У цьому разі недійсність встановлюється судом. Однак, на підтвердження твердження сторони щодо недійсності правочину, а саме договору кредиту, відповідачем не наведено жодних наявних обставин та не надано відповідних доказів недійсності договору кредиту з підстав, зазначених вище. Так, звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] , посилаючись на ст.ст.11, 19, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», мотивувала свої вимоги тим, що у зв`язку з неповідомленням банком перед укладенням договору у письмовій формі, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також ненадання інформації, необхідної для її свідомого вибору та дійсного і реального волевиявлення, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення для даного правочину, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним. Суд відхиляє вказані доводи з наступних міркувань. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Так, дійсно, відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 13.04.2021 року № 35618/35619/20-32, підписи, що містяться у графі «П.І.Б. та підпис Клієнта:» в документів «Інформація для Клієнта»; у нижній правій частині аркушів документа «Графік погашення», виконані не [PERSON] , а іншою особою. Вказані документи є додатками до оспорюваного договору. В той же час, відсутні підстави вважати, що сам кредитний договір не підписаний сторонами. Крім того, умови кредитного договору містять усі необхідні умови для його укладення, всю необхідну інформацію, а також п. 8.5 кредитного договору визначено, що уклавши цей договір позичальник підтверджує, серед іншого, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений у письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора. Слід звернути увагу і на те, що [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір в цілому згідно ч.1 ст.229 ЦК України. Проте, [PERSON] протягом тривалого часу (майже 11 років) з дня укладання споживчого кредиту, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, не відмовлялась від виконання умов кредитного договору, та частково виконувала його умови, а її звернення до банку (в тому числі і щодо прощення боргу) мотивовані ускладненням матеріального становища, що виникло за спливом тривалого проміжку часу з моменту укладення договору. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання відповідача на вищевказаний висновок експертизи, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі. Отже, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та порушення положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед його підписанням позивач мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно їх підписала. Наведене вище встановлено також позицією Верховного суду України, викладеною у пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: згідно зі статтею 217 Цивільного кодексу України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Крім того, відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо введення її банком в оману під час укладення договору, оскільки не доведено умислу відповідача на введення позичальника в оману, а також відсутні будь-які належні докази нечесної підприємницької практики з боку банку. Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір, на недійсність якого посилається відповідач, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов. При цьому, відповідно до кредитного договору, перед його підписанням позичальник була повідомлена про всі істотні умови угоди, що і підтвердила своїм власноручним підписом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що відповідачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання кредитного договору недійсним. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач [PERSON] , як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи відповідача та її представника, викладені у зустрічній позовній заяві, письмових поясненнях та заявах, висновків суду не спростовують та підстав для задоволення зустрічного позову не дають. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги АТ «Універсал Банк» в повному обсязі, а також відмовляє в задоволенні вимог зустрічного позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 27 810,96 грн. в солідарному порядку. Судові витрати, понесені відповідачами, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved