Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду і просить визнати за ним майнові права на об'єкт інвестування - [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 29.09.2004 р. між ним як членом КС «Кредитна спілка військовослужбовців України» та відповідачем - АТЗТ „ДВК" було укладено інвестиційний договір № 93/МК-2 про інвестування у житлове будівництво, згідно п. 1.1., якого відповідач зобов'язується за рахунок залучених коштів збудувати і передати позивача обумовлене житло - об'єкт інвестування, а позивач [PERSON] при цьому зобов'язався прийняти його у свою власність на умовах цього договору. Свої зобов'язання по сплаті коштів за об'єкт будівництва позивач виконав вчасно та в повному розмірі. Згідно із п. 1.3 договору позивач [PERSON] фінансував [ADDRESS], запланований початок будівництва - 2 квартал 2005 р., а здача будинку у експлуатацію - 4 квартал 2006 р. із сплатою 100% планової загальної площі у сумі 173100 грн. При цьому відповідачем - АТЗТ «ДВК» протягом 2006 р. було побудовано [ADDRESS] що призвело до грубого порушення прав позивача як добросовісного інвестора, який належним чином виконав свої зобов'язання по сплаті інвестицій. При цьому у позивача відсутні документи які б забезпечували її право на майно до завершення його будівництва. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, представник надіслав до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. У відповідності до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Суд з'ясував, що 29.09.2004 р. між ним як членом КС «Кредитна спілка військовослужбовців України» та відповідачем - АТЗТ „ДВК" було укладено інвестиційний договір № 93/МК-2 про інвестування у житлове будівництво, згідно п. 1.1., якого відповідач зобов'язується за рахунок залучених коштів збудувати і передати позивача обумовлене житло - об'єкт інвестування, а позивач [PERSON] при цьому зобов'язався прийняти його у свою власність на умовах цього договору (а.с. 7-8). Згідно до п. 1.3 Договору позивач [PERSON] фінансував [ADDRESS], запланований початок будівництва - 2 квартал 2005 р., а здача будинку у експлуатацію - 4 квартал 2006 р. із сплатою 100% планової загальної площі у сумі 173100 грн. Як з'ясував суд, відповідачем - АТЗТ «ДВК» протягом 2006 р. було побудовано [ADDRESS] не ввів об'єкт інвестування в експлуатацію та не передав позивачеві необхідних документів для оформлення права власності на проінвестовану [ADDRESS], чим прострочив виконання взятих на себе договірних зобов'язань та що призвело до грубого порушення прав позивача [PERSON] як добросовісного інвестора, який належним чином виконав свої зобов'язання по сплаті інвестицій. Усі усні та письмові звернення позивача до відповідача - АТЗТ «ДВК» стосовно з'ясування причин зупинення будівництва, порушення умов укладених договорів на пайову участь у будівництві та повернення сплачених грошових коштів, не дали позитивних результатів. Як з'ясував суд, по факту вчинення шахрайських дій СВ Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві порушено кримінальну справу № 55-1749, за ч. 4 ст. 190 КК України. При цьому позивача [PERSON] визнано потерпілим стороною у кримінальній справі (а.с. 13). У відповідності до ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У відповідності до ч. 2 ст. 190 ЦК України майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Положеннями ст. 876 ЦК України передбачено, що власником об'єкта будівництва або результату будівельних робіт, є замовник, якщо інше не передбачено договором. Як вбачається із п. 1 ч. 1 ст. 331 ЦК України «право власності на нову річ, яка виготовлена/створена особою, набувається нею, якщо інше не передбачено договором або законом». Згідно до п. 5 ст. 7, ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій й об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. Як з'ясовано судом, позивачем [PERSON] проінвестовано [ADDRESS], у даному незавершеному будівництвом об'єкті, а тому вважає, що позовні вимоги щодо визнання майнового права позивача на об`єкт інвестування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Визнання майнового права за позивачем не надає право йому здійснювати оформлення права власності на вказаний об'єкт нерухомості у органах державної реєстрації нерухомого майна, а є лише встановленим судом фактом сплати 90% від інвестиційної вартості об'єкта позивачем передбачених інвестиційною угодою коштів за [ADDRESS] та набуття позивачем речових прав у вигляді майнових прав на вказаний об'єкт інвестування. Тому на підставі викладеного та

Outcome: approved