Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Штендер М.В. звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті батьків позивача: батька [PERSON] , котрий помер [INFO] , та матері [PERSON] , котра померла [INFO] , залишилось спадкове майно житловий будинок [ADDRESS] . Зазначає,\~що спадщину\~після смерті\~батьків:\~ [PERSON] ,\~котрий помер\~ [INFO] ,\~та [PERSON] котра померла [INFO] , прийняла позивачка [PERSON] , що підтверджується рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 17.05.2018р. у справі №448/200/17, однак з огляду на те, що спадкодавцями не було належним чином оформлено право власності на спірне будинковолодіння, позивач позбавлена можливості реалізувати та оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , котрий помер [INFO] , та матері [PERSON] , котра померла [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься Договір про надання правової допомоги, згідно якого її інтереси представлятиме представник адвокат Штендер М.В. Також в матеріалах справи міститься заява адвоката Штендера М.В., в якій такий зазначає, що підтримує позовні вимоги своєї довірительки, просить розглядати справу за наявними матеріалами та без його (представника) участі. Представник відповідача Мостиської міської\~ради\~Львівської\~області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій просить справу розглядати у їх відсутності та проти позову не заперечує. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення, в якій зазначив, що просить суд розглядати дану справу у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] , 1979 року будівництва, відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою, якого був [PERSON] (батько позивачки), а членом такого [PERSON] (матір позивачки), що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Підліски Мостиського району за період з 01.04.1988р. 15.04.1991р. та довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №336 від 08.07.2019р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] (батько позивачки) та [PERSON] (матір позивачки), тобто кожен по 1/2 частці у будинковолодінні [ADDRESS] . 01.02.2005 [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] До складу даної спадщини входить право на 1/2 частину спірного будинковолодіння, яка належала останньому як члену колгоспного двору. З матеріалів справи слідує, що 17.05.2018р. було винесено рішення Мостиського районного суду Львівської області по справі № 448/200/17 по справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Мостиська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, яким за [PERSON] , [INFO] , визнано право власності на земельну ділянку площею 1,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) відповідно до Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №10130, виданого 10.07.1997р. Раденицькою сільською радою Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за №707, а також право власності на земельну ділянку площею 2,26 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) відповідно до Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №10131, виданого 10.07.1997р. Раденицькою сільською радою Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за №708 Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначене судове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17.05.2018р. набрало законної сили та у відповідності до вимог ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, таке має преюдиціальний характер при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, в тому числі при розгляді даної цивільної справи. Зокрема, даним рішенням встановлено, що: - спадкоємцями першої черги спадкування спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , були дружина та дочка померлого: [PERSON] та позивач [PERSON] ; - жоден із спадкоємців першої черги спадкування за законом не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , а спадщину після смерті останнього, у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем [PERSON] на час його смерті, а саме його дружина [PERSON] [INFO] . відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на спірне будинковолодіння в цілому (1/2 частка, яка належала [PERSON] як члену колгоспного двору та 1/2 частка, яку остання успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] ). Вищевказаним судовим рішенням також було встановлено, що: - спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом; - [PERSON] (позивачка) є дочкою спадкодавця [PERSON] та у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України - спадкоємцем першої черги спадкування за законом спадщини, що відкрилась внаслідок її смерті; - у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, [PERSON] (позивач) вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Отже, вказаним судовим рішенням встановлено коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] і [PERSON] та які протягом встановленого законодавством строку не заявили про відмову від такої. Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину, встановлено не було. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] майно (спірне будинковолодіння) успадкувала саме дочка (позивачка) [PERSON] . В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірне будинковолодіння позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначеніст.19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Таким чином, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON] ; копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17.05.2018р. по справі №448/200/17; копією довідки виконавчого комітету Підлісківської сільської ради від 18.12.2015р. №840 про склад сім`ї [PERSON] на час його смерті; копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; довідкою Мостиської міської ради №336 від 08.07.2019р. та виписками із погосподарських книг по селі Підліски, які підтверджують належність будинковолодіння до суспільної групи «колгоспний двір» та склад його членів; копіями паспорта, свідоцтва про народження позивача по справі; іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спірне майно будинковолодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] .

Outcome: approved