Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство «Ритуал» (далі КП «РИТУАЛ») звернувся до суду з позовом, в якому просили суд стягнути з [PERSON] в порядку регресу на користь КП «РИТУАЛ», матеріальну шкоду в розмірі 47906 грн. 87 коп.; стягнути з [PERSON] в порядку регресу на користь КП «РИТУАЛ» понесені витрати на сплату судового збору у сумі 1600 грн. 00 коп. Свої вимоги обґрунтували тим, що неправомірними діями директора КП «Ритуал» [PERSON], а саме: незаконним звільненням з роботи заступника директора КП «Ритуал»\~ [PERSON], комунальному підприємству «Ритуал» нанесено матеріальні збитки у розмірі 47906 грн. 87 коп. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] та директор КП "Ритуал" - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав\~ зазначених в позовній заяві, надали пояснення\~ та просили суд вимоги задовольнити у повному обчсязі. У судове засідання відповідач не з`явився повторно, будь-яких заяв або клопотань до суду не надав, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить розпис на поштовому\~ рекомендованому повідомленні (а.с.23). Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, позивач не заперечує щодо розгляду справи у відсутності відповідача, відповідно до вимог ст.ст.169, 224\~ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу\~ у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів,\~ у порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Вислухавши пояснення\~ представника позивача, повно, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК\~України, суд розглядає цивільні справи\~\~не інакше\~\~як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим\~\~відповідно\~\~до цього\~\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10\~та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.3\~ст.61 ЦПК України,\~ обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що наказом №91-к від 22.12.2015 року «Про звільнення [PERSON]І.» директором КП «Ритуал» [PERSON], останнього було звільнено з посади заступника директора КП «Ритуал», однак, рішенням Енергодарського міського суду від\~ 21 червня 2016 року по справі №316/27/16 (а.с.9-11), яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2016 року (а.с.12-15)\~ [PERSON] поновлено на роботі. Цим же рішенням суду, з Комунального підприємства «Ритуал» стягнуто на користь [PERSON]\~ середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 39229 грн. 10 коп. Рішення мотивовані тим, що наказ [PERSON] № 91-к від 22.12.2015 року не може бути визнане законним, тому суд першої інстанції, при ухваленні рішення правильно виходив із того, що звільнення [PERSON] проведено з порушенням вимог трудового законодавства і наявні підстави для поновлення його на роботі. Позивачем КП «РИТУАЛ» виконано рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.06.2016 р., яке, як зазначено вище, залишено без змін,\~\~ що підтверджується платіжними відомостями № 58 від 14.12.2016 року за підписом головного бухгалтера [PERSON] про нарахування заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу відповідно до рішення апеляційного суду від 10.11.2016 року Справа № 22-ц/778/3496/16 з 22.22.15р. по 16.06.16р. в сумі 47906 грн. 87 коп. (а.с.16) Згідно ст.252-5 КЗпП України, відшкодування підприємством збитків, заподіяних іншим організаціям і державі, сплата штрафів, неустойок та інших санкцій, встановлених законодавством, провадиться за рахунок госпрозрахункового доходу колективу. Власник або уповноважений ним орган визначає конкретні підрозділи і працівників, винних у заподіянні збитків, що їх зазнало підприємство, доводить про це до відома трудового колективу і покладає на конкретні підрозділи і працівників майнову (матеріальну) відповідальність відповідно до законодавства. Відповідно до ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно п.2 ст.133 КЗпП України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть, зокрема керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Відповідно до ч.5 ст.135-3 КЗпП України розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначає, що за правилами ст.132 КЗпП шкоду, заподіяну підприємству, установі організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації) (п.4). Також в п. 6 вищезазначеної Постанови визначено, що на підставі п.2 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило. Враховуючи вищезазначенк, розмір матеріальної відповідальності директора КП «Ритуал» [PERSON]\~ перед КП «РИТУАЛ» становить 47906 грн. 87 коп. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судових рішеннях та безпосередньо у судовому засіданні й доводять наявність вини відповідача, у звязку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Ритуал» в порядку регресу до [PERSON] про відшкодування завданих збитків, заподіяних підприємству протиправними діями підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд дійшов наступного: Згідно ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 12103654, позивачем було проведено оплату судового збору в розмірі 1600 грн. 00 коп. (а.с.1) Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача в їх основній частині, а саме: відшкодування збитків в порядку регресу, з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат також підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved