Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивачка [PERSON]пред'явила позов до [PERSON], третя особа - орган опіки і піклування Тлумацької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], з тих підстав, що протягом останніх трьох років відповідач вихованням дитини не цікавиться, не провідує його, не допомагає їй утримувати сина, не вітає його з днем народження, не цікавиться його успіхами в навчанні. Рішенням Тлумацького районного суду від 17.02.2012 року між ними шлюб розірвано. З 2012 року відповідач ухиляється від сплати аліментів і станом на 20.08.2015 року має заборгованість в сумі 13190, 14 грн., таким чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і по даний час не проявляє свого батьківського піклуванн щодо сина. Ще до розірвання шлюбу відповідач постійно влаштовував сварки і скандали, застосовував фізичне насильство відносно неї, чим негативно впливав на виховання сина. На даний час у відповідача є інша сім'я. А тому, вона просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], та просить стягнути з відповідача на її користь витрати понесені нею на сплату судового збору та на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, з підстав наведених в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивачка подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Прокурор Вівчарук Л.В. та представник органу опіки та піклування Шкварок І.В. вважають за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідививши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В свою чергу статтею 14 зазначеного Закону зазначається, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналогічні норми містить і стаття 9 Конвенції ООН про права дитини: «Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини». Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Згідно ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ст. 150 Сімейного Кодексу України прямо передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо існують наступні підстави: батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. При вирішенні даного спору суд враховує, насамперед, інтереси неповнолітньої дитини та першочергове право батьків перед іншими особами на те, щоб неповнолітня дитина проживала з ними та право батьків на її виховання. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.3); 17.02.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а місцем проживання малолітнього сина визначено місце проживання його матері, що підтверджується копією рішення Тлумацького районного суду (а.с.4); виконавчим листом Тлумацького районного суду від 11.01.2012 року відповідача [PERSON] зобов'язано сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття (а.с.5). Згідно довідки Надорожнянської сільської ради №231 від 08.05.2015 року в склад сім'ї позивачки входять: колишній чоловік [PERSON], який не проживає в сім'ї з 2011 року, та син [PERSON] (а.с.6). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов син [PERSON] навчається у 4 класі Надорожнянського НВК, позивачка тимчасово не працює, має на утриманні одну неповнолітню дитину, її колишній чоловік [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, аліменти на його утримання не сплачує (а.с.7). Відповідно до розрахунку головного державного виконавця ВДВС Тлумацького РУЮ заборгованість по стягненню аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання сина [PERSON] за період з 21.12.2012 року по 20.08.2015 року складає 13190,14 грн. (а.с.8). Згідно ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Наявність вказаного висновку є обов'язковим при вирішенні даної категорії справ відповідно до ст. 19 СК України. Згідно висновку Тлумацької РДА № 625/01-18/04 від 29.09.2015 року орган опіки та піклування ввважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON]. При прийнятті рішення по даній справі суд, в першу чергу, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, враховує висновок органу опіки та піклування щодо обставин спору та про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його сина [PERSON], [INFO], який узгоджується як із поясненнями учасників процесу щодо обставин справи, так і з фактичними обставинами справи. Отже, судом встановлено, що [PERSON] (відповідач) за станом свого психічного здоров'я усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а також мав юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Він був зобов'язаний брати участь у вихованні дитини і мав право на особисте спілкування з нею. Проте він таким правом не скористався, самоусунувшись від нього, залишивши дитину без свого піклування та не бажаючи і на сьогоднішній день займатись її утриманням та вихованням. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] (відповідач) умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню свого неповнолітнього сина [PERSON], нездатний забезпечити йому нормальні умови проживання, розвитку та виховання, а тому позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Суд зазначає, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, і в разі, якщо змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, суд може постановити рішення про поновлення батьківських прав. Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності даного позову. Питання розподілу судових витрат по справі, суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. ст.ст. 5, 7, 19, 151, 163, 164, 166, 169, 180 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини, ч. 2 ст. 11, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved