Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей до відповідача. Позов мотивує тим, що одружилася із відповідачем 6 жовтня 2001 року. Від спільного проживання у них народилася троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що вони втратили почуття любові та поваги. Кожен з них живе своїм життям. Подружні стосунки не підтримують, проживають в одному будинку, але майже не спілкуються. Спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити шлюбне прізвище "[PERSON]", дітей залишити на проживання при ній та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 30% з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. В судовому засіданні встановлено, що подружжя спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують позивачка настоює на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти позову. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст 24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи питання проживання дітей суд виходить із вимог ч. 1,2 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Спору про місце проживання дітей немає. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на дітей суд бере до уваги, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та стягнути із відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі на кожну дитину по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання дітей до досягнення дітьми повноліття.

Outcome: approved