Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який уточнила у ході судового розгляду справи, та просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно доньки [PERSON], [INFO]. Вимоги обґрунтовані тим, що сторони певний час проживали у цивільному стані, у 2011 році народилася донька, державна реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 05 березня 2015 р. відповідач добровільно визнав факт батьківства неповнолітньої дитини, але її життям не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та приймати участь у вихованні, не піклується про фізичний та духовний розвиток. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення батька [PERSON] від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач на судове засідання не прибув, згідно поданої нотаріально посвідченої заяви просив провести засідання за його відсутності, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] /ас. 98/. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, відповідно поданої заяви за підписом начальника служби у справах дітей Сумської міської ради Феркалюк В.В. просила справу розглянути за відсутності її представника /ас. 110/. Прокурор прокуратури Петров А.І. висловив думу на підтримку позовних вимог. 08.12.2015 допитаний судом свідок [PERSON] показала, що відповідач тривалий час проживає в іншій місцевості, участі у вихованні доньки [PERSON] не приймає, і відносин не підтримує, дитина його взагалі не знає. Заслухавши учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Так як відповідач [PERSON] зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS], то дана справа підсудна Краснопільському районному суду Сумської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи. 06 липня 2011 року в м. Суми Сумської області народилася [PERSON], про що Ковпаківським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції складено актовий запис № 1581, до якого 05 березня 2015 р. внесені зміни щодо відомостей про визнання батьківства,і батьками дитини записані громадяни України [PERSON] та [PERSON] і в розумінні ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України є правомірним позивачем /ас. 85-87/. Дитина сторін [PERSON] проживає у сім'ї матері за адресою: [ADDRESS], де створені належні умови її проживання / Акт обстеження умов проживання копія ас. 83/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 2775/27.01-14 від 30.12.2015 Сумська міська рада Служба у справах дітей як орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини /ас.111-112/. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що правовідносини що склалися між сторонами, виникли із сімейних правовідносин врегульовані нормами статей 148, 150, 164, 165, 166 СК України. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч.1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 п.2 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч.2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч.1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи викладене, визнані сторонами обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підстав для неприйняття визнання відповідачами позову суд не вбачає. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності як ухилення відповідача як батька від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками, тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим і відповідає інтересам дитини. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідка і таких доказів суду не надано. Вказані докази в їх сукупності та взаємозвязку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 5 ст. 164 СК України надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дітей. У порядку ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved