Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою та 3% річних за порушення грошового зобов'язання. 14 грудня 2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики удаваним, який ухвалою Нетішинського міського суду від 14.12.2015 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] Згідно позовної заяви, пояснень представника позивачки - відповідачки в судовому засіданні, 01 червня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 7180 доларів США, які той зобов'язався повернути до 01.01.2013 року, що підтверджується написаною ним розпискою від 01.06.2012 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У вищевказаний строк [PERSON] в порушення своїх договірних зобов'язань позику не повернув, на неодноразові телефонні дзвінки [PERSON] щодо добровільної сплати заборгованості жодним чином не відреагував. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, тому позивачка - відповідачка має право на отримання 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, тобто за період з 02.01.2013 року по 05.10.2015 року в сумі 593,68 доларів США (7180 доларів США х 3% /365 днів х1006 днів), що за офіційним курсом НБУ станом на 05.10.2015 року становить 12554 гривні 81 копійка. Крім того, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, враховуючи те, що договором позики від 01.06.2012 року не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, позивачка відповідачка має право на отримання від відповідача-позивача процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за період з 05.10.2012 року по 05.10.2015 року в розмірі 2808,36 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.10.2015 року становить 59389 гривень 63 копійки. Представник зазначив, що за змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ лише в тому разі, якщо договір не передбачає інших умов. Вказане у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки ст.ст.536, 1048 ЦК України визначають, що плата за користування чужими грошима встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. На підставі наведеного, представник позивачки - відповідачки просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 10582 долари 04 центи США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.10.2015 року становить 223783 гривні 06 копійок, з яких: борг за договором позики - 7180 доларів США, що еквівалентно 151838 гривень 62 копійки, три проценти річних за весь час прострочення сплати з 02.01.2013 року по 05.10.2015 року - 593,68 доларів США, що еквівалентно 12554 гривні 81 копійка, проценти за користування позикою - 2808,36 доларів США, що еквівалентно 59389 гривень 63 копійки. Стягнути з відповідача - позивача судовий збір в розмірі 2237 гривень 83 копійки. Також в судовому засіданні представник позивачки - відповідачки просив в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки відповідачем - позивачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів того, що договір позики від 01.06.2012 року є удаваним. Враховуючи вимоги ст.545 ЦК України та наявність у [PERSON] оригіналів розписок від 18.07.2006 року, від 24.01.2007 року, від 18.07.2009 року, свідчить про те, що зобов'язання за вказаними договорами позики виконані ним вчасно і в повному обсязі перед [PERSON], що вона і підтверджує. В день повернення останньої суми по вказаних розписках, вона повертала [PERSON] оригінали цих розписок. Тому розписка від 01.06.2012 року не має жодного відношення до укладення між сторонами попередніх договорів позики. Крім того, [PERSON] не надано доказів в підтвердження того, що він будь - яким чином повертав [PERSON] позичені гроші. Згідно зустрічного позову відповідача - позивача, пояснень його представника в судовому засіданні, 18.07.2006 року [PERSON] уклав договір позики з [PERSON], на підтвердження якого написав розписку, згідно якої він отримав в позику 3000 доларів США терміном на 1 рік, тобто до 18.07.2007 року зі сплатою 15 % річних за користування коштами, що складало суму 450 доларів США. Станом на 18.07.2006 року курс долара до гривні становив 5 гривень 08 копійок за 1 долар США. Хоча в розписці написано, що [PERSON] отримав 3000 доларів США, однак гроші йому були передані в сумі 15240 гривень, а іноземна валюта була зазначена з метою уникнення інфляційних процесів. За розпискою [PERSON] зобов'язувався 18.07.2007 року повернути 17520 гривень або 3450 доларів США в залежності від інфляційних процесів. 24.01.2007 року [PERSON] уклав ще один договір позики з [PERSON] на підтвердження якого також написав розписку, згідно якої отримав в позику 10000 гривень до 20.01.2008 року зі сплатою 17 % річних за користування коштами, що становить 1700 гривень. Також з метою уникнення інфляційних процесів в розписці була визначена сума для повернення в розмірі 2294 доларів США, що включає в себе і 17% річних за користування коштами. Внаслідок здороження долара США в 2008 році, вирахування відсотків по сплаті за користування коштами в доларах США та скрутним матеріальним становищем, платоспроможність [PERSON] значно зменшилась. Проте час від часу кошти за вищевказаними договорами позики він повертав, але їх вистачало лише на погашення відсотків за користування коштами отриманими в позику. Таким чином, станом на 18.12.2008 року за двома розписками від 18.07.2006 року, від 24.01.2007 року та процентами за користування грошами у [PERSON] утворилася заборгованість в гривнях, що в іноземній валюті становила 7000 доларів США. Внаслідок утворення вказаної заборгованості, 18.12.2008 року [PERSON] написав нову розписку, за якою начебто уклав новий договір з [PERSON] та отримав в позику 7000 доларів США. За цією розпискою відсоткова ставка не встановлювалась, кошти в зазначеній сумі йому не передавались. Сама ж розписка виступала підтвердженням того, що відповідач - позивач має заборгованість перед позивачкою - відповідачкою за попередніми договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року. 18.07.2009 року на підтвердження заборгованості за договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року [PERSON] знову складав розписку на суму 7000 доларів США, в якій був визначений строк до 18.01.2010 року. Кошти за цією розпискою він не отримував, а вона виступала підтвердженням заборгованості за договорами позики від 18.07.2006 року та 24.01.2007 року. В листі власноруч написаному [PERSON] були наведені точні розрахунки заборгованості та відсоткової ставки в розмірі 15 % за період з 18.01.2010 року до 01.06.2012 року, а також зазначено суми повернуті [PERSON] та його сім'єю в рахунок заборгованості позивачці - відповідачці, однак повернуті кошти не змогли покрити навіть відсоткової ставки в розмірі 15%, яка відраховувалася від суми боргу. Таким чином, 01.06.2012 року [PERSON] знову написав розписку про отримання від [PERSON] коштів уже в розмірі 7180 доларів США, однак і ця розписка є лише підтвердженням заборгованості, яка виникла за договорами позики укладеними між ними 18.07.2006 року та 24.01.2007 року, на яку в період з 18.01.2010 року по 01.06.2012 року нараховувалась відсоткова ставка в розмірі 15 % річних, а також враховувались кошти повернуті їй відповідачем - позивачем та його родичами. Також, за весь період з 18.07.2006 року по теперішній час [PERSON] та його родичі повертали кошти не тільки в твердій грошовій валюті, а й надавали послуги по ремонтним роботам, на які будівельні матеріали купували за свої гроші, привозили наповнену машину дров, а плата за ці послуги повинна була зараховуватися в рахунок заборгованості. Отже, за договором позики від 18.07.2006 року [PERSON] передала [PERSON] 15240 гривень, за договором позики від 24.01.2007 року - 10000 гривень. За розписками за період від 18.12.2008 року до 01.06.2012 року кошти не передавались, а лише зазначалась сума заборгованості за попередніми договорами позики з врахуванням повернених коштів [PERSON] та його родичами та додавалися кошти за користування грошима відповідно до відсоткових ставок. Тобто розписки написані [PERSON] після 24.01.2007 були укладені не з метою підтвердження передачі грошових коштів в позику, а для підтвердження того, що він має заборгованість за договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року, а тому не спричиняють наслідків, що обумовлені цими правочинами і були вчинені, щоб приховати відносин, що склалися між сторонами за договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року. На даний час борг [PERSON] перед [PERSON] становить різницю між позиченими коштами за розписками від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року - 17520 грн. +11700 грн. та повернутими ним коштами в сумі 16080,60 грн. На підставі наведеного, представник відповідача - позивача просив відмовити [PERSON] в задоволенні її позову, зустрічний позов задоволити та визнати договір позики від 01.06.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] таким, що укладений з метою приховати інший правочин та таким, що є удаваним, а відносини між [PERSON] та [PERSON] такими, що регулюються договорами позики від 18.07.2006 року та 24.01.2007 року. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити, виходячи з наступних міркувань. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз'яснень викладених в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Судом встановлено, що 01 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач позивач, з відома дружини [PERSON], отримав від позивачки - відповідачки як позику 7180 доларів США терміном до 01.01.2013 року. Крім того зобов'язався повернути 540 доларів США за користування кредитом. Загальна сума 7720 доларів США. [PERSON] зобов'язався повернути вказані кошти до 01.01.2013 року наступним чином: якщо долар в ціні подешевіє - поверне 61760 гривень, якщо подорожчає або залишиться незмінним - 7720 доларів США. Вказані обставини підтверджуються письмовою розпискою від 01.06.2012 року та підписами [PERSON], його дружини [PERSON] В даній розписці не встановлено розмір процентів від суми позики, які позикодавець має право одержати від позичальника. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт написання останнім вищевказаної розписки. Про факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] за договором позики свідчить вказівка про це в розписці. Відповідач - позивач та його представник не надали суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] не отримував від [PERSON] 7180 доларів США, згідно розписки від 01.06.2012 року. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача - позивача на те, що написання розписки від 01.06.2012 року не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ній, а було вчинене з метою приховати відносини, що склалися між сторонами за договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року, оскільки ним не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин. Так, згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Враховуючи наведене, а також наявність у відповідача - позивача оригіналів написаних ним розписок від 18.07.2006 року, від 24.01.2007 року, від 18.07.2009 року суд приходить до висновку, що [PERSON] виконав свої зобов'язання перед [PERSON] щодо повернення їй зазначених у вказаних розписках сум коштів. Отже, суд вважає доведеним факт укладення 01.06.2012 року договору позики між [PERSON] та [PERSON] і отримання останнім грошових коштів зазначених в розписці від позивачки - відповідачки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Також суд оцінює критично та не бере до уваги надані представником відповідача - позивача розрахунки (а.с.40, 42) із зазначенням сум коштів та відмітками про їх повернення, оскільки з них не зрозуміло чиї це записи, що це за суми, хто і кому їх сплачував. В даній записці відсутня вказівка на те, що кошти сплачувалися [PERSON] для [PERSON] за договором позики від 01 червня 2012 року. Отже, суд вважає, що відповідач - позивач не надав належних та допустимих доказів виконання ним зобовязання за договором позики, а саме: письмових доказів повернення боргу [PERSON], як того вимагає закон. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач - позивач [PERSON] зобов'язання за договором позики не виконав і отримані кошти в сумі 7180 доларів США [PERSON] не повернув. Вказане також підтверджується наявністю у позивачки - відповідачки оригіналу розписки. Згідно ст.525, 530, 610, 617 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку чи непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів. Згідно ст.524, 533 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Українське законодавство не забороняє укладати договір позики і в іноземній валюті. В такому випадку виконання зобов'язань по поверненню грошових коштів також може бути виражене в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач - позивач [PERSON] не виконав зобов'язання за договором позики, тому для нього наступають наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до офіційних даних Національного Банку України курс долара США станом на 05.10.2015 року складав: 1 долар США = 21,147443 українських гривень. Таким чином, 7180 доларів США, згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 05.10.2015 року, становить 151838 гривень 62 копійки. Відповідно до наведеного позивачкою - відповідачкою розрахунку, який в суду сумнівів не викликає та не оспорюється представником відповідача - позивача, 3% річних від простроченої суми за період з 02.01.2013 року по 05.10.2015 року складає 593,68 доларів США (7180 доларів США х 3%) : 365 днів) х 1006 днів), що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 05.10.2015 року, становить 12554 гривні 81 копійка. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. У ч.1 ст.1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Отже, суд вважає, що позивачка - відповідачка має право на отримання процентів за користування грошовими коштами за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, враховуючи те, що договором позики від 01.06.2012 року розмір процентів не встановлено. Відповідно до проведених позивачкою - відповідачкою розрахунку, який в суду сумнівів не викликає та не оспорюється представником відповідача - позивача, загальна сума процентів за користування позикою, згідно облікової ставки Національного банку України, за період з 05.10.2012 року по 05.10.2015 року складає 2808,36 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 05.10.2015 року, становить 59389 гривень 63 копійки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити та стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики від 01.06.2012 року в розмірі 7180 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 151838 гривень 62 копійки, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 593,68 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 12554 гривні 81 копійка, проценти за користування позикою в розмірі 2808,36 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 59389 гривень 63 копійки, а всього: 10582,04 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 223783 гривні 06 копійок. Згідно вимог ст.88 ЦПК України, з [PERSON] слід також стягнути на користь [PERSON] судовий збір в сумі 2237 гривень 83 копійки. На підставі наведеного,

Outcome: approved