Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.10.1977 року і від спільного подружнього життя мають двох повнолітніх доньок. [PERSON] 09.02.2015 року звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач у 2001 році виїхала за межі України та до цього часу не повернулася, вони не підтримують сімейних відносин, фактично сім'я розпалась. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого та доповнив, що у 2001 року відповідачка виїхала в Іспанію, після чого час від часу ще приїжджала в Україну на нетривалий час, однак вже більше трьох років додому не навідується. Вони вже давно спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Відмітив, що в телефонній розмові з відповідачкою вона повідомила, що не має наміру повертатися в Україну. Вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду, в судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала і про причини своєї неявки суд не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 29.10.1977 року у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації актів Львівського міського управління юстиції, актовий запис №344 (а.с.4), від шлюбу мають двох повнолітніх доньок. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з 2001 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved