Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку у праві власності на земельну ділянку площею 0, 0478 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради та передана для ведення садівництва, що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 016875. В подальшому за заявою представника позивача судом до участі у справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON], яка є громадянкою [PERSON] Федерації. 03.11.2016 року ухвалою відкрито провадження у справі ; 03.11.2016 року ухвалою витребувано спадкову справу; 07.12.2016 року копія спадкової справи; 29.12.2016 року заява представника відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області про розгляд справи у її відсутності; 30.01.2017 року заява представника позивача про залучення до розгляду справи співвідповідача [PERSON]; 30.01.2017 року супровідний лист про скерування доручення про вручення документів, повідомлення про виклик в судове засіданні відповідачу [PERSON]; 16.10.2018 року клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності та підтримання заявлених позовних вимог; В судове засіданні позивач та її представник не зявилися, однак представник подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання заявлених позовних вимог, щодо постановлення судом заочного рішення не заперечує. Судом неодноразово на адресу відповідачки [PERSON] направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, в тому числі через органи юстиції, однак в судові засідання відповідачка [PERSON] не зявилася, про причини неявки не повідомила. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявилась, однак подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності та визнання позовних вимоги. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст.\~280\~ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про підставність та обгрунтованість позовних вимог. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб 18.03.1981 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ДП № 356760 (копія додається). [PERSON] був членом Садівничого товариства «Сільський будівельник», що підтверджується Членською книжкою даного товариства. На підставі членства у вказаному садівничому товаристві [PERSON] набув у власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0478 га, яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 016875. Ще за життя [PERSON], позивачка зверталася до Голови садівничо-городнього товариства «Сільський будівельник» із заявою від 05.08.1999 року, в якій просила переоформити дачну ділянку на неї у звязку з важкою хворобою чоловіка. Заява містила підписи осіб, які засвідчували надану згоду [PERSON] на таке переоформлення. Фактично, вже на той момент [PERSON] добросовісно володіла та користувалася даною земельною ділянкою одноособово. 16.08.1999 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 145016. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] Державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано позивачці свідоцтво про право на спадщину, згідно з яким вона є спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна [PERSON], а саме, земельної ділянки площею 0, 0478 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради та передана для ведення садівництва, та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 016875. З моменту добросовісного заволодіння, яке мало місце до моменту смерті свого чоловіка, [PERSON] відкрито та безперервно користується спірною земельною ділянкою по даний час, сплачує членські внески, що стверджується довідкою від 16.09.2015 року про сплату членських внесків. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В даній справі позивачу як спадкоємцю померлого власника земельної ділянки належить 1/2 ідеальна частка у праві власності на дану земельну ділянку, а щодо іншої, спірної, 1/2 ідеальної частки свідоцтво про право на спадщину з моменту смерті [PERSON] не було отримане відповідачкою, як і не було за нею зареєстроване право власності, тому можна констатувати відмову власника від належного йому права, що відповідає вищенаведеним положенням п. 11 постанови Пленуму. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. На переконання суду, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] добросовісно заволоділа земельною ділянкою площею 0, 0478 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради та передана для ведення садівництва, та належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 016875, набула право на 1/2 ідеальну частку в порядку спадкування, а іншою 1/2 відкрито та безперервно володіє, сплачує за неї членські внески протягом строків, визначених законом, а тому має право на визнання за нею відповідної частки у праві власності на спірну ділянку в судовому порядку. На основі наведеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення повністю. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved