Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-23 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визначення порядку користування земельною ділянкою та її поділ. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування від 29.09.1992, що посвідчений державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в БТІ 25.11.1995 [PERSON] належить 2/3 частини жилого будинку за адресою [ADDRESS], а відповідачу належить 1/3 частина жилого будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно з рішенням №68 від 07.07.1998 Київської міської ради фактична площа займаної земельної ділянки, якою користуються позивач та відповідач становить 732 м. кв. за адресою [ADDRESS]. Однак земельна ділянка, яка знаходиться під житловим будинком не була поділена між позивачем та відповідачем в порядку передбаченому чинним законодавством України, а також між ними не був встановлений порядок користування нею. 18.04.2008 між позивачем та відповідачем було укладено угоду, відповідно до якої сторони узгодили приватизувати присадибну ділянку площею 732 м. кв., яка знаходиться у постійному користуванні за адресою [ADDRESS] в таких межах: позивач приватизує 2/3 частини, що дорівнює 488 кв.м., відповідач - 1/3 частини, що дорівнює 244 кв. м. Конфігурацію поділу земельної ділянки сторони узгодили провести у відповідності до Висновку експертизи №272 від 05.07.1999. Проте незважаючи на досягнуті домовленості в подальшому відповідач ухилявся від будь-яких дій по реальному поділу земельної ділянки та її приватизації. Позивач також зазначає, що оскільки відповідач вже реалізував своє право на безоплатну приватизацію відповідно до вимог ст. 116 ЗК України, дана земельна ділянки за адресою [ADDRESS] не може бути передана позивачу і відповідачу у спільну часткову власність, що підтверджується листом ГУ земельних ресурсів від 24.10.2008 №03-23/43236. Без визначення меж та розміру земельної ділянки позивача, на якій розташована 2/3 частки його житлового будинку та якою він фактично має право користуватися з метою обслуговування свого житла, останній не може відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, реалізувати своє право на безоплатну приватизацію землі, яка знаходиться під його 2/3 частинами житлового будинку і яка необхідна йому для обслуговування будинку. Крім того позивач та відповідач не можуть дійти згоди з приводу встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою. Тому позивач просив суд визначити порядок користування та здійснити поділ земельної ділянки площею 732 кв.м. за адресою: [ADDRESS], таким чином: лінія поділу починається на передній стороні ділянки на відстані 13,9 м. від її правого переднього кута на [ADDRESS] і тягнеться 12,45 м. перпендикулярно передній стороні ділянки (рис. 1 до Висновку експерта №272 від 05.07.1999); далі лінія поділу повертає на 90 градусів праворуч і тягнеться 5,8 м. паралельно передній стороні ділянки; далі лінія поділу повертає на 90 градусів ліворуч і тягнеться 9,0 м. паралельно правій бічній стороні ділянки на відстані 8 м. від неї (рівно 1/3 ширини ділянки), далі повертає на 90 градусів праворуч і тягнеться 8,0 м. паралельно передній стороні ділянки аж до перетину з правою межею ділянки на відстані 8,7 м. від її заднього кута. Земельна ділянка площею 488,0 кв. м. із складу загальної земельної ділянки площею 732,0 кв. м. за адресою [ADDRESS] виділяється [PERSON] Інша частина земельної ділянки площею 244,0 кв. м. із складу загальної земельної ділянки площею 732,0 кв. м. за адресою [ADDRESS] виділяється [PERSON]. Ухвалою судді [PERSON]. від 06 квітня 2017 року було відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку зі звільненням судді [PERSON]. у відставку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 16.11.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 07.03.2018 року було справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду та направлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Представник позивача про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка позивача та представника відповідача від 07.03.2018 року. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення - «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідкою Укрпошти, форма 20. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, відповідача було повідомлено про розгляд справи через оголошення на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України, що оприлюднене 24.04.2018 року та роз'яснено права відповідно до норм ЦПК. Відповідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно інформації розміщеної на офіційному сайті Державної судової адміністрації України 29.01.2018 року щодо оголошень про виклик у суд учасників процесу, відповідно до статті 122 Господарського процесуального кодексу України, статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, статті 130 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а в разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Пунктом 10 параграфу 2 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" ДСА України рекомендовано до 31 грудня 2018 року забезпечити створення та належне функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Враховуючи наведене, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи інформація про виклик у справі відповідача, третьої особи, свідка, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, розміщується безпосередньо судом на його офіційній сторінці веб-порталу судової влади України. Відповідно до п. 15.8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 29.09.1992, посвідченого державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в БТІ 25.11.1995, [PERSON] на праві власності належить 2/3 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці розміром 720 кв.м. ( а.с. 8-9). Відповідно до спільної угоди від 18.04.2008 між [PERSON] та [PERSON], сторони згодні приватизувати присадибну ділянку 732 м. кв., яка знаходиться на постійному користуванні за адресою: [ADDRESS]. Цією угодою сторони узгодили межі користування, які відповідають документам дарування [PERSON] - 2/3 дорівнює 488 м. кв., спадщина [PERSON] 1/3 дорівнює 244 м. кв. Сторони узгодили між домоволодіннями не зберігати: будматеріали, сміття і т.д. Конфігурація поділу землі відповідно до угоди повинна відповідати експертизі №272 від 05.07.1999 року (а.с. 18). В матеріалах справи міститься лист-відповідь позивачу від Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 24.10.2008 за №03-23/43236, відповідно до якого державний орган повідомляє, що у головному управлінні зареєстрована документація із землеустрою (П-3868) про передачу у спільну часткову власність громадянам [PERSON], [PERSON] земельної ділянки на [ADDRESS], яка погоджена в установленому порядку та 01.08.2008 передана до Київської міської ради для розгляду, крім того, повідомлено, що відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм визначених Земельним кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, а враховуючи викладене, Головне управління не має можливості підготувати проект рішення Київської міської ради про передачу [PERSON] у спільну часткову власність земельної ділянки на [ADDRESS] (а.с. 19). 22.11.2016 року позивач подав до Київської міської ради клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації дане клопотання було розглянуто та повідомлено, що на звернення [PERSON] на особистому прийому в Департаменті земельних ресурсів розгляд клопотання зупинено та 13.12.2016 нарочно надано оригінали документів доданих до нього (а.с. 25). Вищезазначені докази засвідчують той факт, що позивач неодноразово звертався до державних органів з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, проте не отримав вказану земельну ділянку у приватну власність. Крім того позивач звертався до відповідача з пропозицією вчинити всі необхідні дії щодо поділу земельної ділянки площею 732 кв. м., яка знаходиться у постійному користуванні за адресою: [ADDRESS] в таких межах [PERSON] - 2/3 частини, що дорівнює 488 кв. м., [PERSON] - 1/3 частини, що дорівнює 244 кв. м. Конфігурацію поділу земельної ділянки провести у відповідності Висновку експертизи №272 від 05.07.1999 (а.с. 29). У висновку експерта Київського кооперативу «Експерт» №272 від 05.07.1999 одним із питань, що були поставлені на вирішення експертизи було: «Визначити варіанти порядку користування земельною ділянкою співвласниками». Відповідь на це питання в експертизі полягає в тому, що ділянка [ADDRESS] має форму близьку до прямокутника. Лицьовою лінією виходить на вул. Бугорну; лівий бік виходить на внутрішньоквартальний проїзд, правий і задній межують з сусідніми ділянками. Уточнена площа ділянки складає 732 м. кв. Конфігурація ділянки приймається згідно «Акту встановлення і погодження меж землекористування від 10.04.1997». При визначенні порядку користування земельна ділянка ділиться між сторонами пропорційно частинам сторін в праві власності на домоволодіння Згідно з правовстановлюючими документами вся ділянка має ділитися між сторонами у такому співвідношенні [PERSON] - 1/3*732= 244 м. кв.; [PERSON] - 2/3*732=488 м. кв. Разом з тим, в цій же судовій експертизі експерт надав пропозицію щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, зокрема, лінія поділу починається на передній стороні ділянки на відстані 13,9 м. від її правого переднього кута на [ADDRESS] і тягнеться 3,85 м. перпендикулярно до переднього фасаду житлового будинку літ. А до перетину з ним у точці запропонованого розділу між квартирами 1 і 2 на відстані 3.1 м. від правого переднього кута будинку. Під будинком лінія поділу ділянки повторює лінію запропонованого поділу будинку і виходить на його задньому фасаді на відстані 3.1 м. від правого заднього кута основної частини будинку літ. А; далі лінія поділу продовжується 2.5 м. (половина відстані між будинком і сараєм літ. Б) перпендикулярно стіні заднього фасаду, потім повертає на 90 градусів праворуч і тягнеться 5.8 м. паралельно передній стороні ділянки; далі лінія поділу повертає на 90 градусів ліворуч і тягнеться 9.0 м. паралельно правій бічній стороні ділянки на відстані 8 м. від неї (рівно 1/3 ширини ділянки), далі повертає на 90 градусів праворуч і тягнеться 8,0 метрів паралельно передній стороні ділянки аж до перетину з правою межею ділянки на відстані 8.7 м. від її заднього кута. Вся земельна ділянка площею 244 кв. м., яка знаходиться праворуч від вищеописаної лінії поділу і замикається відрізками встановлених меж ділянки відводиться [PERSON] Вся решта земельної ділянки площею 488 м. кв. виділяється [PERSON] (а.с. 30-34). Судом встановлено, що сторони є співвласниками вказаної спірної земельної ділянки. Проте, між ними не досягнуто згоди щодо порядку користування земельною ділянкою. Відповідно ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. В ст. 41 Конституції передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (ч. 2 ст. 325 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ст. 78 ЗК України). В ч. 2 ст. 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 3 ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. В п. в ч. 1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Таким чином Земельний кодекс України гарантує кожній людині право на приватизацію земельної ділянки у порядку, що визначений в законі. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади (ч. 2 ст. 86 ЗК України). А отже право власності на земельну ділянку є непорушним і кожному громадянину законом гарантована можливість приватизації земельної ділянки, яка перебуває на праві користування. Таке право повинен мати можливість відповідно до вимог закону реалізувати позивач. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. А безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (п. а ч. 3 ст. 117 ЗК України). Відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом України, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно вимог ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача ). За правилами частини першої, четвертої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Частиною другою, четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно до ч.1 ст. 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема, до права користування земельною ділянкою). Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Проте, у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст. 319 ЦК України). Таким чином, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним із співвласників належним йому майном. В зв'язку з тим, що право власності на будинок від попереднього власника до наступного - [PERSON] перейшло за договором від 29.09.1992, то до регулювання вказаних правовідносин в цій частині слід застосовувати законодавство, яке діяло в той період, зокрема Земельний кодекс України від 18.12.1990. Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. А отже з моменту набуття права власності на будинок до позивача перейшло право на користування відповідною частиною земельної ділянки. В своїй постанові Пленум Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п. 19) рекомендував у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суду з'ясовувати і враховувати можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. В п. 21 вищевказаної постанови рекомендується: «Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі». Таким чином, суд бере до уваги угоду між позивачем та відповідачем від 18.04.2008. Окрім того, п. 22. постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» рекомендує: «Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що між позивачем та відповідачем 18.04.2008 року було укладено спільну угоду про порядок користування спільною земельною ділянкою, визначено, що співвласники в майбутньому приватизують відповідні частки земельної ділянки, також враховуючи висновок експерта №272 від 05.07.1999 року, яким визначено конфігурацію (спосіб) поділу землі, яка передбачає встановлення користування земельною ділянкою без відхилення від ідеальних часток співвласників, і при такому варіанті користування земельною ділянкою кожна із сторін матиме змогу користуватися та обслуговувати свою частину будинку та господарських споруд, не порушуючи права інших осіб, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved