Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

У липні 2019 року АТ «Універсал Банк» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс»(далі по тексту - відповідач-2), третя особа: Компанія Роял Савінгс ЛТД про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.01.2008 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 068-2008-054 відповідно до якого позивальник отримав кредит в розмірі 202 940,00 дол. США, строком до 10.01.2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до п. 3.2 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором є іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] , відповідно сторонами укладено договір іпотеки від 24.01.2008 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року розподілено спільне часткове майно: квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 194,70 кв.м. між ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» та [PERSON] на частку належну ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» в розмірі 169,0 кв.м., яка розташована [ADDRESS] , та частку належну [PERSON] в розмірі 25,7 кв.м., яка розташована [ADDRESS] ; виділено в натурі частку та визнано право власності за ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 169,0 кв.м.із реконструйованої квартири, загальною площею 194, 7 кв.м , виділена частка площею 169,0 кв.м.складається з наступних 4 кімнат: 9-й поверх: 1 коридор - 5,0 кв.м; 2 передпокій - 22,1 кв.м.; 3 санвузол - 4,2 кв.м.; 4 кухні - 47,2 кв.м.; 5 комора 1,5 кв.м.; І лоджія - 1,8 кв.м. Всього по 9 поверху 81,8 кв.м. 10-й поверх: 6 житлова - 15,3 кв.м.; 7 передпокій - 22,4 кв.м.; 8 санвузол - 6,1 кв.м.. Всього по 10 поверху 43,8 кв.м. МП: 9 житлова 10,1 кв.м.; 10 житлова - 22,7 кв.м.; 11 житлова - 10,6 кв.м. Всього по МП : 43,4 кв.м. з відокремленням цієї частки будинку в окрему квартиру розміром 169,0 кв.м. Після реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», ТОВ відчужило квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.12.2018 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року. Так, при укладанні договору купівлі-продажу, ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» фактично не була власником майна, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання даного договору купівлі-продажу. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30.04.2014 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Альянс Вест Плюс» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. за реєстровим № 1808; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12790118 від 30.04.2014 року (14:33:24), прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А.; скасувати запис про право власності за номером 5529376 від 30.04.2014 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.12.2020 року, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 20.08.2021 року на виконання ухвали суд від 23.06.2021 року до суду надійшла копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідача та треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву чи пояснень не направили. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.01.2008 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 068-2008-054 відповідно до якого позивальник отримав кредит в розмірі 202 940,00 дол. США, строком до 10.01.2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до п. 3.2 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором є іпотека. Відповідно сторонами укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] від 24.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком В.В. та зареєстрований за № 57 (а.с.23-27). Наявність у ПАТ «Універсал банк» вимог до позичальника по поручителя щодо кредитного договору № 068-2008-054 від 24.01.2008 року, доведеність розміру та обґрунтованість нарахованої кредитної заборгованості встановлена судовим рішенням Шевченківського районного суд м. Києва від 22.07.2013 року у справі № 761/15132/13-ц. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року розподілено спільне часткове майно: квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 194,70 кв.м. між ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» та [PERSON] на частку належну ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» в розмірі 169,0 кв.м., яка розташована [ADDRESS] , та частку належну [PERSON] в розмірі 25,7 кв.м., яка розташована [ADDRESS] ; виділено в натурі частку та визнано право власності за ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 169,0 кв.м.із реконструйованої квартири, загальною площею 194, 7 кв.м , виділена частка площею 169,0 кв.м.складається з наступних 4 кімнат: 9-й поверх: 1 коридор - 5,0 кв.м; 2 передпокій - 22,1 кв.м.; 3 санвузол - 4,2 кв.м.; 4 кухні - 47,2 кв.м.; 5 комора 1,5 кв.м.; І лоджія - 1,8 кв.м. Всього по 9 поверху 81,8 кв.м. 10-й поверх: 6 житлова - 15,3 кв.м.; 7 передпокій - 22,4 кв.м.; 8 санвузол - 6,1 кв.м.. Всього по 10 поверху 43,8 кв.м. МП: 9 житлова 10,1 кв.м.; 10 житлова - 22,7 кв.м.; 11 житлова - 10,6 кв.м. Всього по МП: 43,4 кв.м. з відокремленням цієї частки будинку в окрему квартиру розміром 169,0 кв.м. 30.04.2014 року між ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А., зареєстрований за № 1808. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу о ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» передав у власність, а [PERSON] прийняв квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» 04.04.2014 року на підставі рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року. Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.12.2018 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року. Так Дніпровським апеляційним судом встановлено майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знаходилось в іпотеці та під забороною ПАТ «Універсал Банк», як іпотекодержателя за іпотечними договорами від та 24 січня 2008 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким, чином при укладанні договору купівлі-продажу, ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» фактично не була власником майна, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання даного договору купівлі-продажу. Крім того, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки в подальшому, 07 серпня 2014 року Компанія Роял Савінгс ЛТД (Royal Savings LTD) та [PERSON] уклали мирову угоду, за якою [PERSON] передає позивачу в рахунок погашення виниклої заборгованості належну йому на праві приватної власності квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , що затверджена Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року. Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2020 року скасовано ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року про затвердження мирової угоди. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 2020 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення». Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм статті 204 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010. Відповідно до ст.. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 442/3285/16-ц. Ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок у поставно і Верховного Суду від 16.04.2018 року по справі № 910/11908/16. Окрім того, згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-52цс14 від 11 червня 2014 року, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Також, Верховним Судом України було висловлено Правову позицією у справі № 6-1193цс15, згідно з якою: «У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що фактично єдиною метою здійснення майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна, а тому вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пп. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 12 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі- порядок), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів), а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав. Згідно з п. 18 Порядку, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та/або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами не надано доказів на підтвердження законних підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , індексний номер об`єкта нерухомого майна: 12790118 від 30.04.2014 та здійснення запису про право власності за номером 5529376 від 30.04.2014 року. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19) З огляду на вищенаведені зміни до статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наведені висновки Верховного Суду, вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12790118 від 30.04.2014 року (14:33:24), прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. та скасування запису про право власності за номером 5529376 від 30.04.2014 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , - суд визнає належним способом захисту порушеного права позивача в розрізі даного спору. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі 5763,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved