Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

у вересні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.08.2003 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Разом з тим, позивач вказує, що з жовтня 2017 року сторони фактично проживають окремо, з зазначеного часу шлюбного життя у позивача із відповідачем не існує, фактично кожен із них має різні погляди на форму та зміст життя у шлюбі, на відносини, ставлення до жінки. З огляду на зазначене, вважає збереження сім`ї неможливим. Позивач зазначає, що подальше перебування у шлюбі суперечить її інтересам, є перешкодою у реалізації певних прав і свобод. Ухвалою від 30.09.2019 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07.11.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті в судове засідання і вподальшому неодноразово призначалась до розгляду по суті заявлених позовних вимог. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 04.02.2020 року клопотання [PERSON] про надання строку на примирення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - задоволено частково, надано сторонам строк на примирення строком один місяць - до 05 березня 2020 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 04.03.2020 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву (вх.№49288 від 15.06.2020) в якій зауважила, що розгляд справи триває з вересня 2019 року, судом виконані всі дії щодо примирення сторін. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, розірвання шлюбу для неї має суттєве значення, подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливе, шлюб існує формально та його необхідно розірвати. Також, просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, оскільки кожне судове засідання має для неї негативні наслідки. При цьому, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, щодо заочного рішення не заперечувала. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання 16.06.2020 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву (вх.№49443 від 16.06.2020) про відкладення розгляду справи, посилаючись, зокрема, і на ту підставу, що в даний час він хворіє. Надав копію листка непрацездатності. Разом із тим, від сторони відповідача неодноразово приходили заяви про відкладення розгляду справи, які судом були задоволені, а саме: заява від 12.12.2019, заява від 22.04.2020, заява від 13.05.2020. При вирішенні питання про розгляд справи у відсутності відповідача, судом береться до уваги та обставина, що справа вже протягом тривалого часу, а саме з вересня 2019 року, перебуває в провадженні суду, судом неодноразово задовольнялись клопотання сторони відповідача про відкладення розгляду справи, також, на задоволення клопотання відповідача, сторонам надавався строк для примирення, який не призвів позитивних результатів щодо збереження сім`ї. В данному випадку, задоволення судом чергового клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, за вказаних обставин, призведе до порушення ст.2 ЦПК України, якими визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема щодо розумності строків розгляду справи судом та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою захисту свобод чи інтересів фізичних осіб. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Водночас, за змістом положень частини 2 статті 36 та статті СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За правилом частини 2 статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Так, згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.08.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Як вже зазначалось, судом вживалися заходи щодо примирення сторін, однак вони не призвели до позитивних результатів. Позивач протягом всього часу розгляду справи наполягала на розірванні шлюбу. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. В даному випадку судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивачки з відповідачем не склалося та припинено і подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Суд вважає, що вказані в позові причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню, а позов задоволенню, так як сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved