Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 2006 року вона є власником квартири [ADDRESS]. Окрім неї в квартирі зареєстрований її син [PERSON], який не проживає з 2006 року в даній квартирі, речей не зберігає. Позивач особисто несе обов'язки, щодо утримання житлового приміщення та оплати житлово-комунальних послуг. У добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації не бажає. Враховуючи зазначене, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, письмово позовні вимоги підтримала повністю, просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, письмово позовні вимоги визнав повністю, просив справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва на житло від 24.11.2006 належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 7) Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] зареєструвала в КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентарізації» дане майно відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого 24.11.2006 виконавчим комітетом Ладижинської міської ради (а.с.8). Згідно довідки КП "Ладжитлосервіс" від 30.03.2015 за №3869 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] зазначала, що відповідач не вчиняє дій, направлених на скасування реєстрації свого місця проживання за зазначеною адресою, чим порушує її право власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається та не оспорюється відповідачем, що дійсно відповідач [PERSON] з 2006 року не проживає в квартирі [ADDRESS], але добровільно виписатися не бажає. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved