Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Крім того, в будинку з 14 вересня 2004 року була зареєстрована відповідачка, яка є дружиною її рідного брата. Фактично, з моменту реєстрації в 2004 році в будинку відповідачка не проживала, не сплачувала комунальні послуги та не приймала участі в утриманні будинку. У будинку відсутні особисті речі відповідачки. Позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилвся з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2019 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №158540816. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] , 1986 року народження. Відповідно до акту Виконавчого комітету Сартанської селищної ради від 22 липня 2020 року, [PERSON] не проживає в спірному будинку з 2004 року. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що відповідачка у вказаному будинку зареєстрована, однак ніколи фактично не проживала, теперішнє її місце перебування невідоме, особистих речей в будинку не має. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в спірному будинку, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved