Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач у липні 2016 року звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути із відповідачів, солідарно, заборгованість за кредитним договором №1046/175/В-Н від 11.10.2005 року в розмірі- 10 260,26 доларів США та 4 943,17 грн., а також понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримав та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись, заперечень на позов чи заяв на відкладення з поважних причин не подали. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так зясовано, що 11 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк, правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк та [PERSON] укладено кредитний договір №1046/175/В-Н , відповідно до якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 19 875,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних. Згідно умов Договору кредиту, Кредитор прийняв на себе зобов'язання надати кредитні кошти Позичальнику, в порядку визначеному в кредитному договорі. Позичальник, в свою чергу, прийняв на себе зобов'язання, використати кредит на заначені у договорі цілі, повернути суму кредиту, сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунки Банку в порядку та на умовах, передбачених Договором. Зобов'язання щодо надання кредиту Кредитором виконано в повному обсязі. Згідно ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №1046/175/В-Н від 11.10.2005 року між Банком та [PERSON] 11.10.2005 року було укладено договір поруки №1046/175/В-Н-П, за умовами якого [PERSON] зобовязалась відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №1046/175/В-Н від 11.10.2005 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Пунктом 7.6. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити Банку неустойку за порушення своїх зобов'язань ( в тому рахунку і за порушення строків виконання зобовязань) встановлених п.п. 4.3, 4.4, 4.5, 4.7, 4.8 цього договору. Розмір зазначеної в цьому пункті неустойки встановлюється рівним 500 грн. Станом на 22.06.2016 року заборгованість за кредитним договором №1046/175/В-Н від 11.10.2005 року становить: по кредиту та процентам у розмірі 10 260,26 доларів США, пені у розмірі 4 943,17 грн., з яких: 10 142,68 доларів США- заборгованості за кредитом, 117,58 доларів США- заборгованість за процентами, 4 455,78 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 12.07.2015 року по 22.06.2016 року, 487,39 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк 12.07.2015 року по 29.04.2016 року, розрахунок якої додається (а.с. 45-52). У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Разом з тим, що згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1 і 3 ст. 533 цього ж Кодексу передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень ст. 11 вказаного Декрету прийнято Положення, пунктом 1.5 якого передбачено використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постановах від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14, від 10 лютого 2016 року № 6-1680цс15, які є обов'язковими для судів в силу ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Банком надано зазначені документи, а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в повному обсязі, стягнувши заявлені суми. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню - по 1 952,61 грн., з кожного, судового збору.

Outcome: approved