Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., в якому просила суд визнати виконавчий напис, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 25448, про стягнення з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року в сумі 201 299,34 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 31.10.2017 року 5 400 738,50 грн., таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивувала тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Яцишина А.М. перебуває виконавчий напис, вчинений ПНКМНО Чуловським В.А., яким стягнуто з [PERSON] заборгованість по договору кредиту № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року у сумі 201 299,34 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 31.10.2017 року 5 400 738,50 грн. Зазначила, що з вказаним виконавчим написом не згодна, так як нотаріус не дотримався положень законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, виконавчий напис вчинено на документі, на якому у відповідності до положень законодавства не передбачено вчинення виконавчого напису, заборгованість банком створена штучно, розмір заборгованості не є безспірним, з дня виникнення у банку права вимоги минув термін, що перевищує три роки, право вимоги було передано новому кредиторові, у зв`язку з чим у відповідача на момент звернення до нотаріуса не було права вимоги за кредитним договором. Ухвалою від 17.10.2018 року відкрито провадження у цивільній справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.12.2018 року (т. 1 а.с. 78-79). Ухвалою від 17.10.2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. копії усіх документів, що були надані йому стягувачем АТ "Укрсоцбанк" для вчинення вказаного виконавчого напису та на підставі яких ним було вчинено 31.10.2017 року виконавчий напис за реєстровим № 25448 (т. 1 а.с. 80-82). Ухвалою від 19.12.2018 року відкладено підготовче судове засідання на 27.02.2019 року (т. 1 а.с. 191). Ухвалою від 27.02.2019 року відкладено підготовче судове засідання на 14.05.2019 року (т. 1 а.с. 199). Ухвалою від 14.05.2019 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 28.08.2019 року (т. 1 а.с. 218). 28.08.2019 року судове засідання відкладено на 18.11.2019 року (т. 1 а.с. 243). 18.11.2019 року судове засідання відкладено на 25.02.2020 року (т. 2 а.с. 11). Ухвалою від 25.02.2020 року задоволено клопотання представника позивача та здійснено заміну відповідача з АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк», та оголошено перерву у справі до 02.06.2020 року (т. 2 а.с. 30). Позивач в судове засідання 02.06.2020 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач АТ «Альфа-Банк» в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Подав пояснення, в котрих пояснив, що обставину про відступлення права вимоги до іншого кредитора не визнає, в іншій частині просив суд здійснити розгляд справи у відповідності до положень законодавства (а.с. 223-229, т 1) Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснення на позов не надав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 07.05.2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту № 40.29-48/407 на фінансування будівництва житла, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 201 839,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 07.05.2033 року (т. 1 а.с. 36-46). 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на підставі поданих банком заяви про вчинення виконавчого напису б/н від 31.10.2017 року, договору кредиту № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року, розрахунку вимог банку станом на 31.10.2017 року, виписки по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 07.05.2008 року по 04.03.2011 року, було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером 25448, за яким стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» із [PERSON] заборгованість за договором кредиту № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року за період з 01.01.2017 року по 31.10.2017 року в сумі 201 299,34 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 31.10.2017 року 5 400 738,50 грн. (т. 1 а.с. 28, 130-186). З вказаного виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі ст. ст. 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та п. 2 Переліку за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. 29.08.2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 25448 від 31.10.2017 року (т. 1 а.с. 30-31). Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підп. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підп. 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Зі змісту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що його вчинено на підставі п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Відповідно до п. 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Судом встановлено, що Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку в первісній редакції від 29.06.1999 року не передбачав можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах. 26.11.2014 року в Перелік було внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України № 662 від, якою доповнено Перелік п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Проте, вказану постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визнано незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року в справі № 826/20084/14. Згідно з п. 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові по справі № 910/13233/17 від 29.01.2019 року. Крім того, у постанові № 158/2157/17 від 15.04.2020 року Верховний Суд України, спираючись на те, що виконавчий напис було вчинено після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, а також на те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, дійшов висновку про те, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Як встановлено судом, укладений 07.05.2008 року між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально. Враховуючи викладені положення законодавства, а також правові позиції Верховного Суду України,, на думку суду, вбачається, що нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі в силу відсутності у нього таких повноважень. Крім того, відповідно до підп. 3.1 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 4.4. Кредитного договору № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року встановлено, що у разі невиконання (неналежного) виконання Позичальником своїх обов`язків, передбачених п. п. 3.3.7, 3.3.8 цього Договору протягом більш ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі Пунктом 7.4. Кредитного договору № 40.29-48/407 від 07.05.2008 року передбачено, що у разі настання обставин, визначених п. п. 3.2.3., 4,4, 4.5, 5.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобовязаний погасити Кредит. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж, здійснений позичальником, мав місце 07.02.2009 року, що підтверджується копіями квитанцій, що долучені позивачем до позовної заяви (т. 1 а.с. 47-51). Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного відповідачем не надано. Таким чином, строк повного дострокового повернення кредиту позичальником настав 07.05.2009 року, а трирічний строк в межах якого нотаріус має право стягнути заборгованість минув 06.05.2012 року. Зазначене свідчить про порушення нотаріусом підп. 3.1 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, що також є підставою для задоволення позову. Крім того, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не враховано, що розмір заборгованості позивача не є безспірним. Відсутність безспірності визначеної відповідачем суми заборгованості та стягнутої нотаріусом суми заборгованості підтверджується також контррозрахунком заборгованості, який доданий до позовної заяви, а також відомостями, викладеними в платіжних квитанціях позичальника про погашення кредиту. До того ж, нотаріусом стягнуто суму заборгованості, яка складається з «Суми заборгованості за кредитом», тобто за тілом кредиту, без урахування інших складових (в т.ч. відсотків та штрафних санкцій), і це при тому, що строк повного дострокового повернення кредиту, в тому числі тіла кредиту, настав у кредитора 07.05.2009 року, а період, за який нотаріусом проведено стягнення складає 01.01.2017 року по 31.10.2017 року. Зазначене, на думку суду, свідчить про невідповідність інформації зазначеної у виконавчому написі в частині визначення періоду за який здійснюється стягнення дійсним обставинам, що свідчить про невідповідність виконавчого напису умовам законодавства України. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами, здійснив виконавчий напис на правочині, на підставі якого законодавство не дає можливості вчинення такої нотаріальної дії. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову, відповідачем, в свою чергу, не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги стосовно визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved