Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні належним на праві приватної власності будинком шляхом виселення. 18 квітня 2017 року суддею Ленінського районного суду м. Полтави Кононенко С.Д. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Згідно розпорядження № 153 від 27.10.2017 року керівника апарату Ленінського районного суду м. Полтави щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ дану цивільну справу повторно автоматизованого розподілено судді Новаку Ю.Д., у звязку з відстороненням судді Кононенка С.Д. від здійснення правосуддя. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 27.10.2017 року справу прийнято суддею до провадження. Із 15 грудня 2017 року Цивільний процесуальний кодекс України діє в редакції, затвердженій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 10.05.2018 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні належним на праві приватної власності будинком шляхом виселення у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що [PERSON] як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, які спричиняє Відповідач. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Проте, на минулих судових засіданнях позовні вимоги не визнавав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні вказуючи на ті обставини, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач систематично порушує право позивача на володіння будинком чи іншими спорудами, розташованими на території домоволодіння. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні. При цьому пояснив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно порушує право позивача на володіння будинком чи іншими спорудами, розташованими на території домоволодіння. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради в судове засіданні не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності, та вказував, що при вирішенні даного позову покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. В даному випадку до предмету доказування відносяться обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, тобто доведення наявності у позивача права власності на житловий будинок та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Судом встановлено, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житловий будинок 27, що знаходиться по вулиці Ставицького у місті Полтава та земельні ділянка на яких він розташований, що підтверджується договором купівлі-продажу №Н-18 від 21.03.1998 року, зареєстрованим на Українській універсальній біржі, Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №989284, виданим 29 квітня 2010 року та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №989283, виданим 29 квітня 2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано 03.09.1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КЕ №040390, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому м. Полтави 24.07.1997 року. Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] зареєстрований у спірному домоволодінні із 13.04.1999 року, тобто уже після розірвання шлюбу. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні належним на праві приватної власності будинком шляхом виселення, позивач вказувала на те, що Відповідач попрохав у неї дозволу лише на реєстрацію у спірному домоволодінні, проте, в подальшому без дозволу [PERSON] почав проживати у літній кухні та збудував майстерню для виготовлення виробів із дерева, через що постійно виникають сварки. Згідно висновку, за підписом дільничного офіцера поліції відділення поліції №2 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції [PERSON], громадянин [PERSON] повідомив, що дійсно має невелику майстерню, яку використовує для власного використання. Враховуючи, що предметом спору є домоволодіння, яка є власністю позивача, то відповідно і захист інтересів останньої здійснюється за правилами ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України. Так, згідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном від порушень, не повязаних із позбавленням володіння. Із узагальнення вищевикладених норм чинного законодавства вбачається, що положення ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі „[PERSON] Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У Позивача та членів її родини виникла необхідність у користуванні та розпорядженні власним будинком, господарськими будівлями та спорудами. 03 березня 2016 року відповідачу [PERSON] направлено письмову вимогу, в якій Позивач вимагала усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним останній майном, виселитися та звільнити будинок та господарські будівлі, що розташовані за адресою: м. Полтава, вул. Ставицького, буд. 27 від належних відповідачу особистих речей у строк до 10 червня 2016 року, вирішити питання стосовно зняття з реєстраційного обліку у житловому будинку за адресою: м. Полтава, вул. Ставицького, буд. 27 у строк до 10 червня 2016 року, демонтувати побудовану на земельній ділянці за адресою: м. Полтава, вул. Ставицького, буд. 27 тимчасову споруду у строк до 10 червня 2016 року. На вищевказану письмову вимогу відповідач не відреагував. З правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16.11.2016 року слідує, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Реєстрація і фактичне проживання Відповідача на території домоволодіння перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Із матеріалів справи вбачається, що при поданні до суду вказаного позову позивач сплатила 640 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією № 4425769 від 09.11.2016 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачеві надавалась правнича допомога адвокатом [PERSON], яка діяла на підставі укладених із [PERSON] договорів про надання правової допомоги від 22.11.2016 року, від 03.01.2018 року та ордерів на надання правової допомоги. Згідно квитанцій та розрахунку витрат на професійну правничу допомогу розмір суми наданої правничої допомоги становить 5 950,00 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3). За правилами статті 141 ЦПК України при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов»язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Із урахуванням положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України, розподілу по справі підлягають понесені позивачем судові витрати - сплачений судовий збір при подачі позову в розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~950,00 грн.., а всього з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 6\~590,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved