Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У вересні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом, який представник позивачки уточнювала та доповнювала під час судового розгляду справи, та остаточно просила визнати недійсним заповіт, складений 20 грудня 2010 року від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб С.І., визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], визнати право власності в порядку спадкування на 2/3 частки квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що вона являється племінницею [PERSON], який помер [INFO]. Оскільки крім неї інших спадкоємців за законом немає, а до спадкового майна померлого [PERSON] входить 2/3 часток квартири [ADDRESS], його спадщину вона прийняла, звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак їй стало відомо, що 29 грудня 2011 року на спірні 2/3 часток квартири державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивачка стверджує, що при видачі вказаного свідоцтва нотаріусом були порушені вимоги Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, чинної на час видачі свідоцтва, та норми Закону України "Про нотаріат", оскільки нотаріус належним чином не перевірила час відкриття спадщини, наявність підстав для закликання для спадкоємства, оскільки мало місце спадкоємство за законом, прийняття спадщини іншими спадкоємцями у встановлений спосіб. Представник позивачки у судовому засіданні позов та його підстави підтримала. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, вважаючи, що Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 грудня 2011 року, видано без порушення вимог Закону, подали письмові заперечення (а.с. 67, том І). Крім того, звернулись до суду з зустрічним позовом про усунення [PERSON] від права спадкування. В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про залишення зустрічного позову без розгляду(а.с. 147 том 2). Ухвалою суду від 28 травня 2013 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] третя особа Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області про усунення від спадкування було залишено без розгляду (а.с. 165 том. 2). Крім того, під час розгляду справи, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала оригінал заповіту [PERSON] пояснивши, що останній 20.12.2010 року в с. Безуглівка Згурівського району Київської області склав заповіт, посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб С.І. за реєстровим №40, яким все своє майно заповів зятю - відповідачу [PERSON] Представником позивачки [PERSON] заперечувалась дійсність даного заповіту, з посиланням на те, що заповіт не міг бути підписаний заповідачем [PERSON] оскільки: [PERSON] ніколи не проживав у с. Безуглівка; він не міг у віці 85 років їхати за 125 км від м. Києва з метою заповісти своє майно зятю - відповідачу у справі, з яким за життя мав вкрай неприязні стосунки через недобре відношення до дочки - [PERSON]; заповіт не було внесено до Спадкового реєстру; заповіт не пред'являвся приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON], якому [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини [PERSON] за законом, а не за заповітом; державне мито за посвідчення заповіту не перераховане на рахунок казначейства, а тому заповіт, на її думку, виник тільки після звернення позивачки до суду і має бути визнаний недійсним. Третя особа - секретар Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб Світлана Іванівна в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні розписки. Про поважність причини неявки суду не повідомила. Третя особа - Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області в судове засідання не забезпечила явку свого представника, надіславши письмові заперечення на позов (а.с. 38, том ІІ), в яких зазначила, що [PERSON] на початку осені 2010 року певний період часу проживав в с.Безуглівка і виявив бажання скласти заповіт на випадок своєї смерті, на користь свого зятя [PERSON], що ним було зроблено 20 грудня 2010 року, заповіт був посвідчений секретарем сільської ради. Крім цього, в письмових запереченнях вказала, що заповіт був складений [PERSON] за його волевиявленням, прочитаний та ним особисто підписаний. Також зазначила, що в період коли [PERSON] проживав у селі, до нього окрім зятя [PERSON] ніхто не приїздив до нього у село, не провідував та не допомагав матеріально, а тому просила у позові відмовити та провести розгляд справи у відсутності її представника. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання також не забезпечила явку свого представника, у письмових поясненнях просила розглянути справу за відсутності її представника за наявними документами та доказами, що містяться у матеріалах справи. Відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання для надання особистих пояснень по справі не з'явився, судом неодноразово було запропоновано відповідачу надати особисті пояснення у справі, проте таким правом протягом всього часу розгляду справи відповідач не скористався. За клопотанням представника позивача, яке виникло після пояснень представника відповідача та поставлення їй запитань, ухвалою суду від 20.06.2013 року було призначено комплексу судову експертизу (а.с. 193, том ІІ) проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, а провадження у справі зупинено до отримання висновку експертів та 30 грудня 2013 року ухвалою суду провадження у справі відновлено. Після відновлення провадження у справі відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 28.01.2014 року о 14 год.00 хв. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений особисто та належним чином (а.с.68). Про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судове засідання, призначене на 28.01.2014 року не з'явилася, подала заяву про відкладення судового засідання у зв'язку із її хворобою. Доказів поважності причини неявки, а саме доказів своєї хвороби суду не направила. В судове засідання, призначене на 04.02.2014 року о 15 год. 00 хв. відповідач повторно не з'явився, про поважність причини своєї неявки суду не повідомив, хоча про слухання справи був повідомлений належним чином та завчасно шляхом направлення телеграми, яку особисто отримав. Крім цього, представник відповідача в судове засідання, призначене на 04.02.2014 року о 15 год. 00 хв. не з'явилася, подала заяву про перенесення розгляду справу з посиланням на зайнятість в іншому судовому процесі. Проте, доказів поважності причини своєї неявки як у судове засідання призначене на 28.01.2014 року так і у судове засідання, призначене на 04.02.2014 року суду не надала. У зв'язку із зазначеним, судом причини неявки в судове засідання відповідача та його представника визнано неповажними та з урахуванням стадії судового процесу, завершенням стадії запитань та пояснень сторін, визнано за можливе продовжити розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно даних свідоцтва про право власності на житло № 675 від 09.07.1993р., яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва (а.с. 106, том І), квартира [ADDRESS], що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 59,90, загальною площею 95,7 кв.м., належала на праві сумісної власності [PERSON], яка померла [INFO]; [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвами про смерть, виданими Відділом реєстрації смерті у м. Києві відповідно 10.08.2007р, 09.07.2010р, 15.12. 2011 року (а.с.74,79,80 том1). Відповідно до договору дарування частки квартири від 02.06.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 06.07.2004 року №2882 в книзі д.504-219 [PERSON] та [PERSON] подарували дочці [PERSON] кожний належні їм по 1/3 часток спірної квартири (а.с. 107-110 том 1). У зв'язку із смертю [PERSON], відкрилася спадщина і відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України вищевказана квартира була єдиним спадковим майном померлої [PERSON], що на час смерті [INFO] належала померлій на підставі свідоцтва про приватизацію на 1/3 частку квартири та на 2/3 часток на підставі договору дарування. (а.с.110 том 1). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною третьою та частиною п'ятою ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно копії спадкової справи №839/07 відкритої 28.10.2007р. щодо майна [PERSON] - дочки [PERSON], яка направлена суду Шостою київською державною нотаріальною конторою, з заявою про прийняття спадщини [PERSON] до нотаріальної контори 28.10.2007 р. звернувся її чоловік - відповідач [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги (а.с.93 том 1). Відповідно до довідок ДП «Укржитлосервіс», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані по день смерті в квартирі [ADDRESS] (а.с.118-120 том 1). Пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, чинної на час видачі свідоцтва, визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Факт постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі крім довідки ЖЕО, підтверджується оригіналами заяв [PERSON] з пенсійної справи, його медичною карткою, довідкою ПФ Печерського району, факт проживання [PERSON] - довідкою ПФ в Печерському районі м. Києва (а.с.121 том 1), а також показами свідка [PERSON], яка у судовому засіданні підтвердила, що і [PERSON], і [PERSON] по день їх смерті постійно проживали у [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що спадщина [PERSON] була прийнята в рівних частках (по 1/3) трьома спадкоємцями першої черги - відповідачем [PERSON], шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори та її батьками [PERSON] та [PERSON], як такими, що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від неї. Судом з'ясовано, що після смерті дружини [PERSON] [INFO] спадкове майно у вигляді 1/3 частки спірної квартири було успадковане [PERSON], як єдиним спадкоємцем також на підставі положень ст. 1268 ЦК України як таким, що проживав разом з померлою та прийняв спадщину, не заявивши відмову від неї. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України), а згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину своїх доньки та дружини незалежно від подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Отже, судом безспірно встановлено та доведено матеріалами справи належність спадкового майна у вигляді 2/3 часток спірної квартири [PERSON] з часу відкриття спадщини після смерті дочки - [INFO] та дружини [INFO], оскільки він з 1968 року постійно був зареєстрований та проживав по день смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 1968 року по день смерті, тобто в тому числі й на час відкриття спадщини (а.с. 118 том 1). Крім того, з копії спадкової справи щодо майна [PERSON], відкритою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 06.03.2012 року вбачається, що вона відкрита на підставі заяви відповідача [PERSON] про прийняття спадщини за законом (а.с.146-147 том 1). 13 червня 2012 року із заявою про прийняття спадщини за законом також звернулась і позивачка (а.с. 161 том 1). Оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] не видавала свідоцтво про право власності на спадкове майно, мотивуючи тим, що [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва про встановлення факту постійного спільного проживання з [PERSON], вона звернулася до суду з даним позовом. Під час розгляду справи представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні був наданий заповіт [PERSON], яким останній заповів все належне йому майно на ім'я відповідача, посвідчений 20.12.2010 року в с. Безуглівка Згурівського району Київської області. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Представником позивачки [PERSON] в судовому засіданні заперечувалась дійсність даного заповіту, з посиланням на те, що заповіт не міг бути підписаний заповідачем [PERSON] та на її думку був виготовлений вже після початку розгляду справи судом; - крім того приватним нотаріусом [PERSON] при відкритті спадкової справи за заявою [PERSON] було перевірено Спадковий реєстр на предмет наявності заповітів, і такий заповіт не значився. Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи, судово-технічної експертизи матеріалів та документів № 8145/13-328146/138147/8148/13-33, складеного у грудні 2013р. (а.с. 29-55, том ІІІ) експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON]: 1) рукописні записи у графах квитанцій від 20.12.2010 року про оплату Безуглівській сільській раді державного мита за посвідчення заповіту виконані не [PERSON], а іншою особою; 2) підпис від імені [PERSON] у графі «Платник» у квитанції від 20.12.2010 року про оплату Безуглівській сільській раді державного мита за посвідчення заповіту - виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON]; 3) підписи від імені [PERSON] у рядку «підпис» у двох примірниках заповіту, посвідченого секретарем Безуглівської сільської ради від 20 грудня 2010 року та зареєстрованим за №40 та у графі «розписка про одержання нотаріально оформленого документа» у рядку з номером нотаріальної дії 40 і датою вчинення нотаріальної дії 20.12.2010 року на аркуші 43 у журналі (книзі) для реєстрації нотаріальних дій Безуглівської сільської ради за 2005-2010 роки - виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] 4) наданий на дослідження журнал реєстрації нотаріальних дій Безуглівської сільської ради піддавався змінам шляхом видалення аркушів, після чого були внесені зміни у цифрове позначення аркушів та на аркушах, де раніше містились позначення літери «Z» були виконані рукописні записи. Аркуш паперу, яким були скріплені кінці нитки від прошивання, піддавалися зміні. 5) досліджувані відтиски печатки від імені Безуглівської сільської ради у двох примірниках заповіту від 20.12.2010 року нанесені печаткою, якою нанесені експериментальні і вільні зразки відтисків печатки Безуглівської сільської ради. Відтиски печатки Безуглівської сільської ради у наданих на дослідження примірниках заповіту [PERSON] від 20.12.2010 року, нанесені не в грудні 2010 року (а.с.29-55 т.3). Даний висновок експертів суд вважає обґрунтованим та таким, що повністю узгоджується із письмовими доказами.. Додатковим підтвердженням тієї обставини, що заповіт насправді не складався [PERSON], суд визнає і квитанцію про сплату державного мита у розмірі 0,85 грн. [PERSON] на розрахунковий рахунок Безуглівської сільської ради, оскільки державне мито за посвідчення заповіту справляється не на користь сільської ради, а на користь місцевого бюджету на рахунок місцевого казначейства, яким є управління казначейства смт. Згурівка; квитанція не має відповідної відмітки банку про зарахування зазначених коштів до бюджету, а [PERSON] взагалі був звільнений від сплати державного мита, як інвалід (а.с. 12 том 2). Враховуючи викладене, суд вважає, що у судовому засіданні доведено, що заповіт, складений від імені [PERSON] 20 грудня 2010 року та посвідчений в с. Безуглівка Згурівського району Київської області, яким все своє майно [PERSON] заповів зятю - відповідачу [PERSON], який посвідчено секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб С.І. за реєстровим №40, підписано не заповідачем, тому відповідно до викладених вище норм, суд вважає цілком доведеною та обґрунтованою вимогу позивача про визнання заповіту недійсним. При цьому задовольняючи позов в цій частині, судом також враховується, що у порушення п. 2.1. та п. 2.5. Положення «Про Спадковий реєстр», оспорюваний заповіт не був внесений до Спадкового реєстру, а відомості про вчинення заповіту від імені [PERSON] відповідно до письмових пояснень Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області були внесені після смерті заповідача (а.с.39 том 2). Крім того, суд знаходить такими, що знайшли своє підтвердження твердження представника позивача [PERSON] про неможливість проживання [PERSON] у с. Безуглівка, оскільки він у період з 11 лютого 2010 року по 13 грудня 2011 рік 38 разів відвідував лікарів Поліклініки №1 ДУС, що розташована на території Печерського району м. Києва та декілька раз перебував на стаціонарному лікуванні Лікарні «Феофанія» м. Київ, що підтверджено медичною карткою [PERSON], яка витребовувалася судом в оригіналі та була оглянута; те, що [PERSON] щомісячно у період 2010 - 2011р.р. особисто отримував пенсію у Печерському відділені №3715 філії «Державного ощадного банку України», яка розташована поруч зі спірної квартирою, що підтверджується квитанціями на отримання пенсії, тобто у період, в який згідно письмових заперечень Безуглівської сільської ради він проживав у с. Безуглівка; секретарем Безуглівської сільської ради Горб С.І. не були внесені дані у Спадковий реєстр про заповіт від імені [PERSON], що у сукупності з даними комплексної судової експертизи ставить під сумнів той факт, що секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб С.І. 20 грудня 2010 року вчинювалися дії по посвідченню заповіту від імені [PERSON] Повністю спростовуються і письмові заперечення Безуглівської сільської ради в частині невнесення заповіту до Спадкового реєстру, оскільки відповідно до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовим особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» в редакції що діяла на час посвідчення заповіту, (п. 40-1.) відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр. (Інструкцію доповнено пунктом 40-1 на підставі Наказу Міністерства юстиції N 33/5 від 07.04.2005 ) Крім того, будучи допитаною у якості свідка [PERSON] показала, що близько двох років проживаючи разом з [PERSON] в спірній квартирі до часу його смерті, їй достовірно відомо, що останній проживав у своїй квартирі [ADDRESS], не мав близьких стосунків із зятем - [PERSON], був самостійною людиною, щомісячно особисто отримував пенсію та ніколи не виїздив жити до с. Безуглівка. Аналізуючи в сукупності із іншими доказами покази свідка [PERSON], суд вважає їх послідовними, достовірними та такими, що додатково підтверджують, ту обставину, що існують всі законні підстави для визнання спірного заповіту недійсним. Враховуючи положення ч. 2 ст. 1223 ЦК України, згідно з якою у разі визнання заповіту недійсним право на спадкування за законом одержують особи, визначені в статтях 1261-1265 цього Кодексу. Оскільки у померлого [PERSON] спадкоємців першої чергу не було, то право на спадкування отримала його племінниця [PERSON], позивач у справі. Оскільки заповіт, складений від імені [PERSON] визнається судом недійсним, відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України його спадщина підлягає спадкуванню за законом. Відповідно до ст. 1263 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Частиною 3 статті 1266 ЦК України, передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є племінницею [PERSON], що був рідним братом матері позивача - [PERSON], яка померла [INFO] - свідоцтво про смерть [NUMBER] від 11.03.1991 р. видане Червноармійським РАЦС м.Львова (а.с. 12, том І). При цьому, факт родинних зв'язків підтверджується даними свідоцтв про народження від 20.11.1938 р. запису про народження №763, свідоцтв про шлюб і зміну прізвища №2 від 01.01.1935 р., запису про народження №13 від 04.08.1924 р. (а.с.9-16 том 1) та архівного витягу запису про народження №403 від 22 травня 1926 р. виданого Державним архівом Сумської області від 27.04.2012р. (а.с. 164 том 1) . Таким чином, [PERSON] за правом представлення після смерті своєї матері [PERSON] є спадкоємцем другої черги за законом померлого [PERSON], яка у визначений законом строк та спосіб прийняла спадщину (а.с. 161 том І). Суду не надано доказів у підтвердження того, що [PERSON] мав інших спадкоємців за законом, крім позивачки, тому суд вважає, що інших спадкоємців за законом померлий [PERSON] не мав. Згідно з ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 212. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зокрема перевіряє місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Місце відкриття спадщини (пункт 185 цієї Інструкції) підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу про його постійне місце проживання; записом у будинковій книзі про постійне проживання спадкодавця. Разом з тим, як вбачається з копії спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] (а.с.92-115, том І), при видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на спірну квартиру 29 грудня 2011 року державним нотаріусом Шостої київської нотаріальної контори не було перевірено місце відкриття спадщини, а тому її батьки [PERSON] та [PERSON] не були закликані до спадкування. Запит про отримання довідки про останнє місце проживання був направлений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори, в порушення ст. 68 Закону України «Про нотаріат» лише 10 січня 2013 року, хоча свідоцтво про право власності на спірну квартиру відповідачу було видане 29 грудня 2011 року (а.с. 103 та зворот а.с. 103 том. 1). Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що [PERSON] не мав права на спадкування 2/3 часток спірної квартири, свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.12.2011, видане державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори зареєстроване в реєстрі під №4-3711 на його ім'я на квартиру [ADDRESS] підлягає визнанню недійсним в цій частині, а позивачка, як спадкоємець [PERSON] за законом, має право на отримання 2/3 частини вказаної квартири, тому позовні вимоги про визнання за нею права власності на спірне спадкове майно є доведеними та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 даної норми до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесені, зокрема, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 3219 грн. за подачу позову та 7433,60 грн., оплати проведення судової експертизи (а.с.1 т.І, а.с. 28, т.ІІІ) На підставі викладеного,

Outcome: approved