Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач у листопаді 2019 року звернулася до суду із даним позовом вказуючи, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] . В названому житловому будинку зареєстрований відповідач , який не є її родичем, та не проживає, догляд за будинком не здійснює та комунальні платежі не проводить. Зазначений вище факт перешкоджає їй, як власнику житлового будинку, належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Позивач, посилаючись на викладені вище обставини та на 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 175, 263, 265, 268 ЦПК України просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судові витрати. 17.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.01.2020 року на 10 годину. 17.01.2020 року судом закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду на 31.01.2020 року. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просила суд його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином на офіційному веб - сайті Володарського районного суду Київської області ( а.с.29). Своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін не надавав. Оскільки належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач у судові засідання жодного разу не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи, відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення у порядку загального позовного провадження, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, ознайомившись з позовною заявою, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків: [PERSON] та [PERSON] , вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] ( до шлюбу [PERSON] ) на праві власності належить житловий будинок розташований за адресою : [ADDRESS] , що стверджено договором дарування житлового будинку від 04.09.2004 року, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний номер 78908; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 6846699 ( а.с. 8-10). 28.01.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір найму житлового приміщення, що належить громадянину, строк дії даного договору до 28.02.2009 року ( а.с.11). Згідно довідки Володарської селищної ради № 2451 від 27.11.2019 року у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] та [PERSON] ( а.с.12). Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні, яка в ній не проживає, є перешкодою у здійсненні позивачем прав власника цього будинку, мати певні пільги при оплаті комунальних послуг та інш. Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем було укладено на строк до 28.02.2009 року та в подальшому не пролонгується . Згоди на користування жилим приміщенням позивач відповідачу також не надавала. Зазначені перешкоди підлягають усуненню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира ст. ст.379, 382 ЦК України. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У п.33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням права володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вирішуючи спір встановлено, що відповідач у будинку, що належить позивачу , як член сім`ї позивача не проживав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про доведеність обставин позову та про задоволення вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу на праві власності житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Так, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн, які відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved