Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить розірвати шлюб між мною, [PERSON] та Відповідачем [PERSON], зареєстрований у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області, актовий запис № 1906 та стягувати з [PERSON] [INFO], уродженця [INFO], Україна, аліменти на мою користь на утримання сина [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягувати від дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу залишити Позивачу прізвище [PERSON]. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спільне життя і збереження шлюбу з Відповідачем подальше стало суперечити інтересам позивача. Фактичні шлюбні відносини припинені з жовтня 2017 року. Відповідач проживає окремо та між позивачем та батьком дитини не досягнуто згоди з приводу способу виконання ним свого обовязку утримувати дитину. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позов частково, а саме позовні вимоги стосовно розірвання шлюбу просив задовольнити, а у задоволені вимог стовно стягнення аліментів у розмірі 2500 гривень відмовити. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст.110,112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд вивчивши матеріали справи приходить до висновку про задоволення вказаних позовних вимог у зв'язку із наступним. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05.10.2016 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис №1906 та видане свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії 1-ЖД №261802. Від спільного шлюбу мають дитину сина [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження серія 1-ЖД №506745, яке було видано Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Однією сімєю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом з матірю. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у звязку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв'язку з чим, є неможливим. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст.110,112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сімї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено\~ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею\~ст. 51 Конституції України\~гарантовано, а\~ст. 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3\~ст. 181 СК України). Відповідно до вимог\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 1\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров'я та спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік»\~прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; Частиною 1\~статті 191 СК України\~встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 19.09.2018 року. Враховуюче викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], підлягають задоволенню. При цьому суд враховує положення\~ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якої об'єктом індексації є також розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Статтею 5 даного Закону встановляється, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Відповідно до п.1 ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сторони не можуть домовитися про розмір аліментів на утримання дитини, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, допомоги на утримання дитини не надає, вихованням дитини не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та визнання позову відповідачем суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved