Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. На теперішній час дитина два дні проживає разом з позивачкою, два дні з відповідачем, з чим не згодна позивачка так як дитина хворіє та потребує постійного лікування, але відповідач дитину не вважає хворою та відмовляється її лікувати, коли та перебуває у батька. Позивачка має постійний заробіток, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, постійно цікавиться життям дитини в дитячому садку, відвідує батьківські збори, відповідач неодноразово вчиняв відносно позивачки протиправні дії за що притягувався до адміністративної, кримінальної відповідальності. Враховуючи нехтування відповідача щодо лікування дитини, його протиправну та асоціальну поведінку відносно позивачки, позивачка вважає, що дитина повинна проживати разом з позивачкою, у звязку з чим звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визначити місце проживання дитини разом з матірю. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачкою створені належні умови для проживання та виховання дитини; позивачка не зловживає алкогольними напоями та не перебуває на обліку в наркологічному кабінеті, а також на диспансерному обліку в психіатричному кабінеті; відповідач засуджений за завдання позивачці тілесних ушкоджень, притягався до адміністративної відповідальності. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачка веде аморальний спосіб життя, не працює, покидає дитину без нагляду. Крім того, відповідач не заперечував, що був засуджений за завдання позивачці тілесних ушкоджень. Представник третьої особи Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування в судовому засіданні, вважаючи позов позивачки обґрунтованим та заснованим на законі, підтримав позовні вимоги та просила суд задовольнити його повністю. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні висловив своє бажання проживати як з матірю так і з батьком. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідка, а також заслухавши думку малолітнього [PERSON], вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з рівністю прав та обовязків матері та батька щодо дитини, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження малолітній [PERSON] народився 08 листопада 2010 року, його батьками зазначені [PERSON], відповідач по справі, та [PERSON], позивачка по справі (а.с. 4). З консультативного висновку спеціаліста, виданого лікарем-консультантом Одеської обласної дитячої клінічної лікарні 06.06.2013р. вбачається, що малолітньому [PERSON] встановлено діагноз синдром дефіциту уваги з гіперактивністю внаслідок перенесеного гіпоксичного ураження ЦНС до одного року та йому рекомендовано щадний режим (а.с. 5, 6, 7). Згідно акту від 20 жовтня 2016 року [PERSON], позивачка по справі, проживає в квартирі № 14, розташованої в будинку № 39 «а», по вул.Чкалова м.Арциз Одеської області, яка згідно договору дарування серії АВМ № 220625 від 14.06.2000р. належить [PERSON], матері позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки (а.с. 16, 17, 135). Відповідно до характеристик [PERSON], позивачка по справі, за місцем проживання, праці характеризується позитивно(а.с. 10, 133, 134). [PERSON], позивачка по справі, на обліку в наркологічному кабінеті, а також на диспансерному обліку в психіатричному кабінеті Арцизької центральної районної лікарні не знаходиться, що підтверджується довідками № 844, № 845 від 18.11.2015р., виданих КУ «Арцизька центральна районна лікарня» (а.с. 11, 12). Як вбачається з довідки № 3 від 18.02.2016р., виданої Дошкільним навчальним закладом № 7 ясла-садок «Вербниченька» загального типу комунальної власності Арцизької міської ради Одеської області мати [PERSON], позивачка по справі, регулярно цікавилася життям дитини, відвідувала батьківські збори, приймала участі у ремонтах групи (а.с. 13). Згідно актів обстеження умов проживання від 25.10.2016р., 16.05.2017р. позивачкою та відповідачем по справі створені сприятливі умови для проживання малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 131, 160). [PERSON], відповідач по справі, притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за насильство в сімї психологічного характеру відносно [PERSON], позивачки по справі, що підтверджується постановою Арцизького районного суду Одеської області від 08.10.2012р., а також до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 125 КК України, за погрозу вбивством, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя [PERSON], позивачці по справі, що підтверджується вироком Арцизького районного суду Одеської області від 25.08.2016р. (а.с. 14, 137, 138-139). В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила суду факт, що малолітній [PERSON] проживає спільно з [PERSON], відповідачем по справі, який доводиться батьком дитини. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідком, в звязку з тим, що даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, її показання обєктивно підтверджуються поясненнями позивачки та відповідача. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини держави учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно ст. 141 СК України батько, мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою. Ст. 151 СК України передбачає право батьків на виховання дитини, право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції по права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно Декларації прав дитини від 20.11.1959р. (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН) малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Ця норма є загальною. За змістом ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.\~\~ Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) \~\~у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що руйнування родинних звязків означає відсікання дитини від її коріння й може бути виправдане лише за виняткових обставин. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Суд не бере до уваги довідку та характеристику з місця роботи позивачки (а.с. 8, 9), так як зазначені документи не засвідчені печаткою ПП [PERSON], не містять дати їх видачі. Частинами 4, 5, 6\~ст. 19 СК України\~передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.\~\~ Водночас у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Суд не бере до уваги посилання відповідача та його представника на те, що позивачка веде аморальний спосіб життя, не працює, покидала дитину на батька, так всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідач не довів суду зазначені обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Водночас зазначені посилання спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні. В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, суд не бере до уваги висновок Арцизької районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування від 01 серпня 2017 року № 01-34/1211 та висновок служби у справах дітей Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 26 червня 2017 року № 01-22/321, рішення № 4 комісії з питань захисту прав дитини Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 26.07.2017р., згідно яких визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], визнано доцільним як з батьком [PERSON], так і з матірю [PERSON], так як висновок органу опіки та піклування є неоднозначним, недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачка створила належні умови для проживання та виховання дитини, характеризується позитивно, а відповідач засуджений за спричинення тілесних ушкоджень позивачці та притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сімї, що ставить під сумнів обґрунтованість висновку органу опіки та піклування (а.с. 157, 159). Таким чином, судом встановлено, що з матеріалів справи не вбачаються виключні підстави для розлучення дитини з матірю, а тому місце проживання дитини необхідно визначити з матірю. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Отже, виходячи з наведеного, враховуючи обставини справи, суд вирішив доцільним визначення місця проживання останнього з матірю [PERSON], позивачкою по справі. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які надають суду прийти до однозначного висновку щодо задоволення позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved