Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що 10 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» укладено договір міни, який зареєстровано в журналі реєстрації біржових угод за реєстровим № 508, щодо обміну нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] перейшла у власність [PERSON] , а квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] перейшла у власність [PERSON] . Під час підписання Договору міни № 508 від 10.04.1998, сторонами були виконані всі умови та обов`язки договору, що направлені на виникнення юридичних наслідків та переходу права власності. Претензій по невиконанню умов договору або інших, що стосуються укладеного вище Договору міни, сторони не мають. Позивачка має намір розпорядитися власним майном, проте, немає можливості, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру було втрачено. Ухвалою суду від 05.02.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. З позовної заяви вбачається, що 10 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] та Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», укладено договір міни нерухомого майна за № 508, відповідно до якого [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] , отримала у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір було зареєстровано в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 05.08.1998. Згідно довідки з КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 13.09.2018 року, з матеріалів архіву БТІ право власності за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору міни № 508 від 10.04.1998, укладеного ба Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», зареєстрованого в КП ММБТІ 05.08.1998. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в липні 2001 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, з цього слідує, що позивачка на теперішній час не має можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір міни квартири не був нотаріально посвідчений та оригінал якого втрачено. Усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку позивачка не має можливості, оскільки законодавством України не передбачено можливість товарним біржам та іншим органам видавати дублікати договорів міни нерухомого майна. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що договір міни № 508 від 10.04.1998 року є дійсним. Відповідно до статті 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч.1ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідност.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України вказано, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Вимог щодо розподілу судових витрат позивачем не заявлялось, а тому витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на позивача.

Outcome: approved