Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі. 02 березня 2020 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього грошові кошти за борговою розпискою в розмірі 96 516 грн, 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 1 070 грн 93 коп та пеню за невиконання умов договору позики в розмірі 9 841 грн 98 коп, а всього 107 428 грн 91 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою про отримання коштів та зобов`язання відповідача їх повернути не пізніше 18 жовтня 2019 року. У добровільному порядку відповідач кошти не повернув, що має правовим наслідком стягнення з відповідача суми основного боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 96 516 грн, суми трьох відсотків річних від простроченої суми за 135 днів з 18.10.2019 р. по 01.03.2020 р. в сумі 1 070 грн 93 коп (96 516 грн х 3 / 100 / 365 х 135) та пеню за невиконання умов договору позики в розмірі 9 841 грн 98 коп ([Пеня] = [Сума боргу] 2 [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів]). Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2020 року прийнято до розгляду даний позов та відкрито провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.04.2020 року, передано справу на розгляд Ріпкинському районному суду Чернігівської області. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 травня 2020 р. прийнято справу до свого провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з підстав, вказаних в ньому. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. В судове засідання на 2 червня 2020 р. відповідач [PERSON] не з`явився, з зареєстрованого місця проживання повернулась не врученою судова повістка з поміткою: "Відмова", що в силу ч. 9 ст. 130 ЦПК України свідчить про те, що останній вважається повідомленим про час та місце розгляду справи, тим більше, що Європейський суд з прав людини в рішенні в справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року висловив правову позицію, відповідно до якої: заінтересована особа зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що: - [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 600 доларів США, що на 18.10.2017 р. становило по курсу НБУ 96 516 грн та зобов`язався їх повернути кошти до 18.10.2019 р., а в разі затримання повернення грошових коштів зобов`язався виплатити пеню в розмірі 1 відсоток від суми займу за кожен день прострочення, що вбачається з боргової розписки від 18.10.2017 року; - [PERSON] не повернув [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 600 доларів США, що на 18.10.2017 р. становило по курсу НБУ 96 516 грн, ні до 18.10.2019 р., ні на даний час. Джерела права застосовані (не застосовані) судом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 24 лютого 2016 року за №6-50цс16. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 Кодексу). Відповідно до рішення Конституційний Суд України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», Конституційний Суд України дійшов висновку, що визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 липня 1996 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Оцінка суду. Враховуючи те, що [PERSON] належним чином не виконав перед [PERSON] обов`язки щодо сплати до 18.10.2019 р. грошових коштів в сумі 3 600 доларів США, з огляду на те, що відповідач не надав жодного доказу на спростування вказаної заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 600 доларів США боргу за договором позики від 18.10.2017 року, з урахуванням правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, тобто в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті. Враховуючи приписи ст. 625 ЦК України та наявність підстав для покладення на [PERSON] відповідальності за порушення грошового зобов`язання у виді сплати 3% річних за користування грошовими коштами, перевіривши проведений позивачем розрахунок 3% річних за користування грошовими коштами, суд знаходить, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 1 070 грн 93 коп (96 516 грн х 3 / 100 / 365 х 135 = 1 070 грн 93 коп). Враховуючи те, що дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не поширюється на правовідносини між фізичними особами, то у відносинах між фізичними особами не застосовується обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. В той же час, суд приймає до уваги те, що позивач просить стягнути пеню за невиконання умов договору позики в розмірі 9 841 грн 98 коп, тому суд, виходячи з меж судового розгляду, стягує з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за невиконання умов договору позики в розмірі 9 841 грн 98 коп, так як вона є меншою від суми 130 296 грн 60 коп (96 516 грн х 1 х 135 / 100 = 130 296 грн 60 коп), обрахованої, виходячи з формули (Пеня = С (сума заборгованості за період) х РП (розмір пені, зазначений у договорі) х Д (кількість днів прострочення) / 100). Розподіл судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 074 грн 29 коп.

Outcome: approved