Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.06.1975р. Діти від цього шлюбу є вже повнолітніми. На даний час шлюбні відносини фактично припинені, питання про розірвання шлюбу вирішується в судовому порядку. В період шлюбу на підставі ордеру №1118 від 19.12.1988р. на їх родину була виділена квартира [ADDRESS], яка знаходилась в ЖБК №319 «Запоріжсталь-28» Членом ЖБК був відповідач. В 1992р. вони за спільні кошти повністю сплатили пай за цю квартиру і вона перейшла у їх спільну сумісну власність, хоча і була зареєстрована за відповідачем. Вважає, що вона має право на ? частку цієї квартири і, враховуючи, що квартира є неподільною річчю, просить визнати за нею та відповідачем право власності на ? частину спірної квартири за кожним. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити повністю. Додатково суду пояснили, що з моменту заселення до теперішнього часу сторони зареєстровані та фактично мешкають в зазначеній квартирі. Квартира раніше перебувала у власності житлово-будівельного кооперативу. В період спільного проживання вони з відповідачем працювали, мали постійний дохід у вигляді заробітної плати, спільні бюджет та господарство. Пай за квартиру сплачувався за спільні кошти родини. Але, оскільки членом кооперативу був відповідач, після повної сплати паю право власності було зареєстровано на нього. У звязку з припиненням шлюбних відносин позивачка бажає оформити право власності на свою частку в спільному сумісному майні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що дійсно в період зареєстрованого шлюбу їм на родину з 5х осіб була виділена зазначена квартира, яка була кооперативною. В період шлюбу вони з позивачкою працювали, діти на той час були неповнолітні, пай за квартиру вони виплачувала за спільні кошти, оскільки обидва працювали, отримували заробітну плату. Повністю вони сплатили пай за квартиру в 1992р., після чого він як член кооперативу зареєстрував право власності на неї в БТІ. На даний час і він, і позивачка мешкають в квартирі, але шлюбні відносини між ними припинені, кожний користується окремою кімнатою. Він ніяким чином не перешкоджає позивачці користуватись квартирою. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 21.06.1975р. На даний час шлюб не розірвано, але шлюбні відносини припинені. Ні підставі ордера №1118, виданого Запорізьким міським виконкомом 19.12.1988р., на їх родину з 5х осіб була виділена трикімнатна квартира [ADDRESS], яка знаходилась в ЖБК №319 «Запоріжсталь-28». Згідно з довідкою ЖБК №319 «Запоріжсталь-28» №190 від 01.09.1992р. [PERSON] 26.06.1992р. повністю сплатив пай за вказану кооперативну квартиру в розмірі 11\~997 рублів 90 копійок. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] в Запоріжському міжміському БТІ 01.09.1992р., номер запису в реєстровій книзі 229, реєстровий № 36107. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.01.2017р. право власності на зазначену квартиру не зареєстровано. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на ? частину квартиру як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, суд враховує, що діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003р. та СК України. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст.69-71 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1992р. в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу, тому позивачка має право вимагати поділу такого майна. При цьому, суд враховує, що у сімейному законодавстві, як на момент придбання квартири, так і на даний час, діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.10,60 ЦПК України). Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував проти того, що спірна квартира дійсно виділялась їм на родину, вони за спільні кошти викупили цю квартиру, продовжують в ній мешкати до теперішнього часу. Тобто факт належності спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності і відповідно право позивачки на частку в цьому майні відповідач фактично визнав, у звязку з чим ці обставини відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Доводи відповідача про те, що під час поділу необхідно врахувати, що квартира виділялась, в т.ч. і на їх трьох дітей, інтереси яких повинні бути враховані під час поділу, суд не приймає до уваги через те, що на даний час діти сторін є повнолітніми і за наявності порушення, оспорювання, невизнання їх прав та інтересів мають право самостійно звернутися до суду за їх захистом. Крім того, за нормами сімейного законодавства спільне сумісне майно подружжя ділиться порівну між чоловіком та дружиною. Суд може відступити від принципу рівності часток за наявності підстав, передбачених ст.70 СК України. Однак, підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні не встановлено і сторони на відповідні обставини під час судового розгляду фактично не посилались. У звязку з цим суд вважає, що вказане нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Таким чином, розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України, в межах заявлених вимог та заперечень сторін, суд приходить до висновку про необхідність визнання за сторонами права власності на їх ідеальні частки в спільному майні, як того просить позивачка. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved