Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Так, відповідно до позовної заяви сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2017 року. Позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що після переїзду Відповідача до іншого міста, стосунки подружжя суттєво погіршились, у відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага, поведінка Відповідача нестерпна для Позивача та приносить лише негативні емоції та страждання. Позивач вважає, що даний шлюб є лище формальним, оскільки особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування, спільне господарство та сімейний бюджет не ведеться, проживають окремо, надання строку для примирення не виправить стан шлюбних відносин, а лише погіршить. 17.05.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Величко Т.О. 23.05.2018 року Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 13.06.2018 року Ухвалою суду відкрито провадження у справі. У судове засідання з'явивисиль Позивач та її представник, які позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у підготовчому та судовому засіданні проти позову заперечував, відповідач направив до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечував та просив надати строк для примирення терміном 6 місяців, в подальшому після закінчення строку для примирення у судове засідання відповідач та його представник не з"явилась. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що причини, що спонукали сторони на розірвання шлюбу є обґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім"ї не можливе, а тому заява підлягає задоволенню, сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства.

Outcome: approved