Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 17 липня 2001 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 38/100 частки жилого будинку [ADDRESS], за яким вона набула право власності та є єдиним власником вказаного нерухомого майна, у зв'язку з чим 17.07.2001 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації було видане реєстраційне посвідчення № [NUMBER]. Згодом їй стало відомо, що на її квартиру [ADDRESS] у державному реєстрі заборон зареєстровано обтяження за № 2221437 від 26.07.2005 року, реєстратором є Перша маріупольська державна нотаріальна контора, підстава обтяження не вказана. Ініціатором вказаного обтяження 11.03.1994 року була Третя маріупольська державна нотаріальна контора. При цьому власниками вказаної квартири, за даними інформації про обтяження, вказано [PERSON] та [PERSON], додатковими даними є архівний номер [NUMBER], архівна дата 08.02.1999 року, № реєстру [NUMBER], внутрішній [NUMBER]. Звернувшись до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори позивачу було роз'яснено, що надати копії документів на підставі яких було накладено обтяження на вказану квартиру не виявляється можливим, оскільки вони були передані в Донецький обласний державний нотаріальний архів та залишились в архівосховищах в м.Донецьку, доступ до яких на теперішній час відсутній. Враховуючи викладене позивач була вимушена звернутись до суду та просила скасувати обтяження у вигляді заборони (архівного запису) на квартиру [ADDRESS] № 2221437 від 26.07.2005 року, що належить їй на праві власності, накладеної з ініціативи Третьої маріупольської державної нотаріальної контори - архівний номер [NUMBER], архівна дата 08.02.1999 року, № реєстру [NUMBER], внутрішній [NUMBER]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник Третьої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі продажу 17 липня 2001 року [PERSON] продала [PERSON] 38/100 частки жилого будинку [ADDRESS] з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, за яким [PERSON] набула право приватної власності та є єдиним власником вказаного нерухомого майна. Вказаний договір реєстровано в реєстрі за № 1637. Того ж дня Маріупольським бюро технічної інвентаризації видане реєстраційне посвідчення № [NUMBER]. Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №181915575 від 09.11.2016 року на квартиру [ADDRESS] зареєстровано обтяження за № 2221437 від 26.07.2005 року, а саме заборона (архівний запис). Реєстратором є Перша маріупольська державна нотаріальна контора, підстава обтяження не вказана. Ініціатором вказаного обтяження 11.03.1994 року була Третя маріупольська державна нотаріальна контора. Власниками вказаного нерухомого майна вказано [PERSON] та [PERSON], додатковими даними є архівний номер [NUMBER], архівна дата 08.02.1999 року, № реєстру [NUMBER], внутрішній [NUMBER]. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317 та 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно статті 9 Закону до повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належить забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ. Державним реєстратором є, зокрема, нотаріус (стаття 10 Закону). Згідно статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно статті 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Згідно частини 2 статті 22 Закону відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів. Таким чином, позовні вимоги про зняття заборони (архівного запису) є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки на теперішній час відсутні підтвердження підстав накладення вказаного обтяження та порушуються законні права власника вказаного нерухомого майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved