Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2007 року і мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вважаючи, що фактично шлюб існує формально і не бажаючи підтримувати подружні стосунки, позивач з позовом про розірвання шлюбу звернувся до суду. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та суду пояснив, що подружнє життя не склалось через несумісність характерів та різні погляди на життя, у зв'язку з чим постійно виникали сварки і непорозуміння. Уже більше двох років він проживає окремо від дружини, бажає створити іншу нову сім'ю. Подружні стосунки не підтримує, спілкується лише з дитиною. Просить розірвати шлюб, відмовивши відповідачу в наданні повторного строку на примирення. Відповідач позовні вимоги не визнала та заявила, що чоловік працює в сусідньому районі, а тому часто ночує у своєї матері. Однак, він підтримує подружні стосунки з нею, хоча вони не мають спільного бюджету, не ведуть спільне господарство. Питання про розірвання шлюбу піднялося після того, як вона попросила грошей на утримання дитини та найманого житла. Вважає, що зможе примиритися з чоловіком, бажає повноцінної сім'ї для сина, тому просить надати ще один місяць на примирення, оскільки за попередні два місяці не мала часу через хвороби дитини та власні помиритися з чоловіком. Не вірить, що позивач має іншу сім'ю. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Так, свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 5) стверджується, що сторони з 10 листопада 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, а свідоцтвом про народження (а.с. 7), - що мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі ухвали Мурованокуриловецького районного суду від 05 січня 2015 року (а.с. 22) сторонам за клопотанням відповідача було надано двомісячний строк на примирення. Цього числа відповідач зареєструвала в канцелярії суду заяву з клопотанням надати ще один місяць на примирення (а.с. 30). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Довідкою Хоньковецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області стверджуються пояснення позивача про те, що він проживає в с. Хоньківці протягом 2013-2014 років (а.с. 18). Відповідач підтвердила такий факт. Позивач категоричний і послідовний у своєму рішенні розірвати шлюб, зокрема, заявив, що має іншу жінку, з якою планує створити сім'ю, що із [PERSON] понад два роки не підтримує подружні стосунки, що будь-яких спроб примиритися [PERSON] за наданий судом строк на примирення не приймала, а, навпаки, залякувала та погрожувала телефоном. На думку суду, відповідач безпідставно і необґрунтовано стверджує суду про можливість примирення з позивачем, оскільки жодним належним доказом не довела суду про існування сім'ї у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. Натомість ствердила про відсутність спільного проживання, ведення господарства та сімейного бюджету. Згідно п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ч. 1 ст. 24 СК України. За таких обставин, суд вважає, що позивач втратив будь-які почуття до відповідача і тепер збереження цього шлюбу суперечитиме його інтересам. Відповідач лише намагається затягнути процес припинення шлюбу, хоча фактично уже понад два роки шлюб існує лише формально. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач у позовній заяві і судовому засіданні обґрунтував свою вимогу про розірвання шлюбу. Суд не вбачає підстав для надання сторонам повторного строку на примирення, оскільки вважає рішення позивача виваженим і перевіреним, а також, що цей шлюб вичерпав своє значення для сторін, він не відповідає принципам, встановленим законом і суспільством для такого союзу, а тому його необхідно розірвати.

Outcome: approved