Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 118304,80 коп., а також моральної шкоди, завданої невиконанням договірних зобов`язань, у розмірі 50000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що 15.06.2010 року, 01.09.2010 року та 01.11.2010 року відповідач на умовах позики отримала від позивача грошові суми у розмірі 2000,00 євро, 1000,00 євро та 1000,00 євро відповідно, у кожному випадку із строком повернення - один рік з дати отримання відповідної суми позики. В подальшому строк повернення позики за всіма розписками був продовжений до 15.06.2012 року. В період часу до 15.06.2012 року відповідач повернула позивачу в цілому 1990,00 євро, однак в подальшому виконання договірних зобов`язань припинила. У зв`язку з цим 31.10.2016 року сторони досягли домовленості про те, що всі суми позики у 2010 році були отримані відповідачем під проценти за користування грошовими коштами за ставкою 50% річних, а також визначили новий строк виконання зобов`язання з повернення позики на загальну суму 4000,00 євро - до 01.11.2017 року, що було підтверджено відповідною розпискою. В подальшому, 11.10.2019 року, позивач звернулась до відповідача з претензією про виконання зобов`язання щодо повернення основної суми позики - 4000,00 євро, а гроші, які були повернуті відповідачем до 15.06.2012 року, - враховані як проценти за користування позикою. Однак відповідач вказаного зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення всієї суми боргу в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду. Крім того, позивач послалась на те, що невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань на значну суму протягом тривалого часу, фактично ухилення від такого виконання та взагалі від контактів з позивачем, завдає позивачу душевних страждань, призвело до погіршення її психологічного стану, постійного хвилювання, необхідності докладати додаткових зусиль для відшукання грошових коштів, не повернутих позивачем, з інших джерел. Відтак, позивач вважає, що їй завдано моральної шкоди та оцінює її компенсацію в 50000,00 грн. Ухвалою від Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року відкрито загальне позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось на підставі п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX, а також у зв`язку з неявкою відповідача без повідомлення причин. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Інших письмових заяв від сторін також не надійшло. Ухвалою від 03.08.2020 року підготовче провадження у справі було закрито. У судовому засіданні з розгляду справи позивач свої вимоги повністю підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов не надала, письмових заяв по суті спору та з процесуальних питань не подала, що відповідно до ст. 280 ЦПК України в сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що за згодою позивача 14.09.2020 року була постановлена ухвала суду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого. Судом встановлено, що 15.06.2010 року відповідач отримала від позивача у позику грошову суму у розмірі 2000,00 євро строком на один рік, що підтверджується розпискою, підписаною відповідачем. Крім того, 01.09.2010 року відповідач отримала від позивача у позику грошову суму у розмірі 1000,00 євро строком на один рік, що підтверджується розпискою, підписаною відповідачем. Також, 01.11.2010 року відповідач отримала від позивача у позику грошову суму у розмірі 1000,00 євро строком на один рік, що підтверджується розпискою, підписаною відповідачем. Відповідачем зміст цих розписок та (або) підпис на них не оспорюється. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку. Договір позики вважається укладеним в момент учинення дій щодо передання предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що, за договором позики, позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У всіх трьох розписках, складених російською мовою, чітко та однозначно зазначено, що відповідач бере у позивача «взаймы», тобто у борг, вказані у розписках суми строком на один рік. Вказане словосполучення не може бути розтлумачене інакше, ніж «у позику». Відтак, суд приходить до висновку, що 15.06.2010 року, 01.09.2010 року та 01.11.2010 року між сторонами були укладені договори позики, за якими відповідач на умовах позики отримала від позивача грошові суми у розмірі 2000,00 євро, 1000,00 євро та 1000,00 євро відповідно, у кожному випадку із строком повернення - один рік з дати отримання відповідної суми позики. За ствердженням позивача, яке також відповідач не було оспорено чи спростовано, в подальшому строк повернення позики за всіма розписками був продовжений до 15.06.2012 року. В період часу до 15.06.2012 року відповідач повернула позивачу в цілому 1990,00 євро. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає вказані обставини встановленими. 31.10.2016 року відповідач склала та підписала розписку про те, що 15.06.2010 року, 01.09.2010 року на умовах позики під 50% річних отримала від позивача грошові суми у розмірі 2000,00 євро, 1000,00 євро відповідно, а також 01.11.2010 року отримала від позивача у позику 1000,00 євро, які разом з процентами зобов`язується повернути до 01.11.2017 року. У строк, зазначений у розписці від 31.10.2016 року, відповідач свої зобов`язання не виконала. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання. Беручи це до уваги, суд приходить до висновку про те, що фактично 31.10.2016 року сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язалась повернути загальну суму боргу за попередніми договорами позики, враховуючи проценти за ставкою 50/% річних за період з дня отримання відповідних грошових сум у позику і до 01.11.2016 року. При цьому такий договір відповідає ознакам договору новації боргу, оскільки в ньому наявні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін, визнання заборгованості за попередніми договорами та встановлення нового строку виконання зобов`язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що факт виникнення у відповідача зобов`язання з повернення позики на загальну суму 4000,00 євро та процентів за користування ними за ставкою 50% річних доведений належними та допустимими доказами, і відповідачем не спростований. Відповідно до ст. 534 ЦК України (в редакції, чинній на час здійснення відповідачем платежів з погашення заборгованості), у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Відтак, суд вважає правомірним врахування позивачем коштів у сумі, еквівалентній 1990,00 євро, які були повернуті відповідачем до 15.06.2012 року, в рахунок сплати процентів за користування позикою. Предметом позову є стягнення основної суми боргу у розмірі, еквівалентному 4000,00 євро. Вимогу про стягнення процентів позивач не заявила. З огляду на це, суд виходить з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України про те, що суд розглядає справи не інакше як зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. На переконання суду, позовні вимоги узгоджуються з нормами ЦК України щодо укладання та виконання договору позики, а також щодо порядку виконання грошових зобов`язань взагалі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При визначені розміру моральної шкоди суд враховує положення п 9 вищевказаної постанови Пленуму ВС України, відповідно до якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи в сукупності обставини справи, суд вбачає очевидним, що позивач переживає у зв`язку з порушенням відповідачем грошових зобов`язань та невизначеністю у питанні повернення своїх коштів душевні страждання, оскільки будь-якій людині властиво переживати негативні відчуття та душевні страждання у випадку порушення права власності та погіршення майнового становища. Глибина та сила таких душевних страждань знаходяться у прямому причинному зв`язку з тривалістю невиконання відповідачем своїх зобов`язань, яка змушує позивача докладати додаткових зусиль щодо підтримання свого майнового стану на необхідному їй рівні, відшукувати необхідні грошові кошти з інших джерел. За таких обставин, а також з огляду на відсутність заперечень з боку відповідача, суд вважає обґрунтованими й вимоги позивача щодо компенсації моральної шкоди, а заявлений розмір - адекватним характеру та тривалості порушення прав позивача. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в силу ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 15, 16, 23, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved