Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позов обґрунтовувався тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], в якій також зареєстрований [PERSON], хоча останній ні одного дня в квартирі не проживав та місцезнаходження його невідоме. Посилаючись на те, що відповідач більше трьох років не проживає у вказаній квартирі, не проводить оплату комунальних послуг, позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що реєстрація відповідача у спірному житлі порушує його права як власника квартири. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини його неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та позивача, що відповідає положенню ст.ст. 280-282 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 23). Згідно довідки "ОСББ Князів Острозьких1" від 10.10.2017 року №1177 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: власник - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно акту КП «ВЖРЕП №16» від 20.10.2015 р., складеного комісією у складі працівників [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] протягом одного року, що засвідчено підписами сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 5). Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 156 Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У відповідності до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не є власником квартири [ADDRESS], не проживає в вказаній квартирі більше встановленого законом строку, то суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування спірним житлом. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved