Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

ТзДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» звернулось і з позовом до [PERSON] про стягнення в порядку регресу 49500 грн. страхового відшкодування, сплаченого 22.01.2015 р. на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». Позов мотивує тим, що 02.10.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АС/5987319), за умовами якого застраховано цивільно-правову відповідальність водія при експлуатації транспортного засобу ГАЗ 2705-415, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 27.05.2014 р. з вини водія забезпеченого транспортного засобу - [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль марки Nissan Tiida, державний реєстраційний номер [NUMBER], належний [PERSON], цивільна відповідальність якої була застрахована у ПАТ «СК «Українська страхова група». Про ДТП ні відповідач, ні водій [PERSON] позивача не повідомили. 22.01.2015 р. на підставі заяви та з урахуванням ліміту відповідальності позивача за полісом страхування, позивачем виплачено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» страхове відшкодування у розмірі 49500 грн.. На підставі п. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить стягнути цю суму з відповідача у порядку регресу. В судові засідання представник позивача не з'являвся, клопотаннями просив розглядати справу у своїй відсутності, підтримуючи позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача позов заперечили. Посилаються на те, що регресний позов може бути заявлений позивачем тільки до винної особи, на яку, в силу ст. ст. 1166, 1187 ЦК України покладено обов'язок відшкодування завданої шкоди. Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо належного відповідачу автомобіля, відповідач ним не керував, а ДТП сталась з вини [PERSON], який періодично виконував для відповідача роботу на підставі підрядного договору. Саме водій [PERSON] залишив місце ДТП та не повідомив страховика про подію. Вважають [PERSON] неналежним відповідачем, оскільки ст. 1191 ЦК України передбачає можливість звернення із зворотною вимогою (регресом) до винної особи. Також зазначають про відсутність у позивача підстав виплачувати страхове відшкодування взагалі, оскільки пп. «г» п. 38.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсилає до порушень п. 3.1.2 цього закону, яке відповідачем допущено не було. Третя особа - [PERSON] зазначив, що він працював у відповідача на підставі підрядного договору приблизно до весни 2015 р.. 27.05.2014 р. [PERSON] повідомив його про необхідність здійснення доставки транспортним засобом. За вказівкою [PERSON], на автомобілі ГАЗ 2705-415, державний реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON] поїхав на автозаправку і по дорозі потрапив у ДТП. Злякавшись, він залишив місце пригоди, повідомивши по телефону про це власника автомобіля - [PERSON] і чекав розпоряджень останнього вдома. Покликається на думку суду у вирішенні справи. Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. 02.10.2013 р. між ТзДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №АС/5987319. Цим договором застраховано цивільно-правову відповідальність водія при експлуатації транспортного засобу ГАЗ 2705-415, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Ліміт відповідальності позивача за даним полісом страхування за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 грн., строк дії договору з 02.10.2013 р. по 01.10.2014 р.. Автомобіль ГАЗ 2705-415, державний реєстраційний номер [NUMBER] належить відповідачу, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, довідкою №9392784 про дорожньо-транспортну пригоду. Зазначений транспортний засіб на підставі договору підряду від 01.08.2014 р., укладеного між ФОП [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядник) періодично використовував [PERSON]. Доказів протиправності заволодіння водієм транспортним засобом у даному випадку суду надано не було. 27.05.2014 р., керуючи вказаним автомобілем, [PERSON] при виконанні маневру обгону виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем Nissan Tiida, державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керувала [PERSON]. Автомобілі отримали механічні пошкодження, а [PERSON] залишив місце ДТП. Постановою Ярмолинецького районного суду від 11.07.2014 р. у справі №689/1245/14-п [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП. Постанова набрала законної сили 22.07.2014 р.. Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 03.11.2014 р. від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до позивача надійшла заява на виплату страхового відшкодування в порядку регресу, з якої вбачається, що на підставі договору №28-2301-13-00395 від 08.11.2013 р., укладеного між ПАТ «СК «Українська страхова група» та [PERSON], останній було виплачено страхове відшкодування в сумі 51665,42 грн.. На підставі ст. ст. 20, 27 Закону України «Про страхування», вказана організація просила позивача сплатити зазначену суму. Факт виплати [PERSON] страхового відшкодування у зазначеній сумі підтверджується платіжним дорученням №14625 від 19.06.2014 р.. На підставі страхового акта №АС14GL3100 по результатам розстеження та врегулювання страхового випадку від 11.12.2014 р., позивач платіжним дорученням №8488 від 22.01.2015 р. сплатив на користь страховика потерпілої - ПАТ «СК «Українська страхова група» 49500 грн. за страхове відшкодування згідно поліса АС-5987319 від 02.10.2013 р. та регресного листа. Посилання представника відповідача на відсутність у даному випадку у позивача підстав для виплати страхового відшкодування в силу неузгодженості змісту пп. «ґ» п. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який відсилає до порушень, передбачених п. 33.1.2. цього ж закону, не заслуговує на увагу. Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року №3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування", не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову. Таку позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 12.02.2014 р. № 6-1цс14. Відповідно до пунктів 33.1.1, 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на момент ДТП, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов'язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди і невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Однак, водій зазначених обов'язків не виконав, самовільно залишивши місце пригоди та не повідомив страховика про ДТП. Не повідомив страховика про ДТП і відповідач. Згідно пп. «в», «г» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у визначені строки і за визначених умов; або якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Посилання відповідача на ту обставину, що винуватцем ДТП є не він, а водій, який, власне, і не виконав зазначені обов'язки, а відтак саме водій повинен виступати відповідачем у справі, не заслуговує на увагу, як таке, що не відповідає закону. В силу ч. 2 ст. 11 ЦПК України, позивач самостійно розпоряджається своїми процесуальними правами, реалізовуючи які він звернувся із позовом саме до відповідача і не заявляв позовних вимог до водія. П. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» надає страховику альтернативне право звернутись із позовом у порядку регресу або до страхувальника, або до водія застрахованого транспортного засобу і це право не обмежене тим, на якій особі лежить кінцевий обов'язок відшкодування шкоди. Положення цього закону щодо цих відносин є спеціальними відносно положень норм ЦК України щодо відповідальності за майнову шкоду винної особи. Така правова позиція відображена, зокрема, в постанові від 26.11.2013 р. Не заслуговує на увагу покликання представника відповідача на узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, оскільки описаний в узагальненні приклад за своєю суттю та порушеним у ньому питанням не стосується даного спору. Представник відповідача також помилково покликається на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в частині пунктів загального змісту щодо відшкодування шкоди поза страховими відносинами. Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. При цьому, суд звертає увагу на те, що термін «винна особа» і «відповідальна особа» не є тотожними і у спірних відносинах на вибір кредитора відповідальними особами може бути і відповідач в силу п. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». До винної особи позивач позов не заявляв. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином слід стягнути з відповідача на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» страхове відшкодування у сумі 49500 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати позивача на сплату судового збору в сумі 495 грн.

Outcome: approved