Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Представник позивача ПАТ «КРЕДОБАНК» 07.03.2019 року звернувся з названим позовом до суду, в якому вказав, що 20.12.2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 14438/2017 для купівлі автомобіля марки «NISSAN» модель «JUKE» 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] . Окрім того, 20.12.2017 року в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань відповідачем, між сторонами було укладено договір застави № 14438/2017, предметом якого є автомобіль марки «NISSAN» модель «JUKE» 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] . В подальшому ПАТ «КРЕДОБАНК» стало відомо, що на вищевказаний автомобіль було накладено арешт Володарським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні № 55477135. Тому позивач просить суд скасувати частково арешт рухомого майна [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , накладений постановою Володарського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23.01.2018 року у виконавчому провадженні № 55477135, а саме, скасувати арешт транспортного засобу марки «NISSAN» модель «JUKE» 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача Володарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в судовому засіданні вказала, що проти задоволення позову заперечує, позовні вимоги не визнає, оскільки відповідач має заборгованість по виконавчому провадженні що перебуває на виконанні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , представника відповідача Володарського РС ДВС, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю враховуючи наступне. По справі встановлено, що 20.12.2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 14438/2017 для купівлі автомобіля марки «NISSAN» модель «JUKE» 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] (а.с.5-10) згідно договору купівлі-продажу (а.с.10-13). Окрім того, 20.12.2017 року в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань відповідачем, між сторонами було укладено договір застави № 14438/2017, предметом якого є автомобіль марки «NISSAN» модель «JUKE» 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] (а.с.14-17). В подальшому ПАТ «КРЕДОБАНК» стало відомо, що на вищевказаний автомобіль було накладено арешт Володарським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні № 55477135. Відповідно до ст .41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися я і розпоряджатися своєю власністю, Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людина і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. І Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю. В рішенні по оправі «Onerylidizz проти Туреччини» Європейський суд висловився наступним чином: «Справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв`язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном...» Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлене законом. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Стаття 19 Закону України «Про заставу», ст. 582 ЦК України передбачають право заставодержателя за рахунок заставленого майна задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом (ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»). Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно(кошти)боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Положеннями от. 59 Закону України «Про виконавче провадження.» встановлено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід зазначити, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами». Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13, який в силу вимог ст. 417 ЦПК України є обов`язковим до виконання, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Пунктом другим Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а відповідачем в справі є особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Тож враховуючи вищевикладене, оцінивши докази надані представником позивача які містяться в матеріалах позовної заяви, суд приходить до висновку, що [PERSON] 20.12.2017 року отримав кредит в ПАТ «КРЕДОБАНК» для купівлі автомобіля, з якого представник позивача просить зняти арешт, та в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем 20.12.2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено договір застави, тож суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки згідно вимог Закону України «Про заставу» заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна. Частина 2 ст. 141 ЦПК України визначає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову на відповідача. Витрати по сплаті судового збору в сумі 768,4 грн підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved