Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

У квітні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (в інтересах неповнолітньої діє [PERSON]), [PERSON] (в інтересах неповнолітнього діє [PERSON]), [PERSON] (в інтересах неповнолітнього діє [PERSON]), третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим приміщенням. Позивач вказує, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі за усною домовленістю з позивачем. В квітні 2016 року позивач повідомив відповідачів про необхідність звільнити займане ними житло в термін до 17.07.2016 року. Разом з тим, відповідачі відмовляються в добровільному порядку залишати квартиру, належну на праві власності позивачу, в зв'язку з чим останній змушений звернутись до суду з позовом за захистом своїх цивільних прав про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлений позов з викладених в ньому підставах. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що у відповідачів відсутнє інше житло для проживання, в зв'язку з чим їм не має де жити. Визнає, що позивач є власником квартири, відповідачі займають помешкання за домовленістю з позивачем. Приймаючи до уваги викладені обставини, у задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи в судове засіданні не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі третьої особи. Відповідачі в судове засідання не з'явились. Про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Ковенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України". В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Ухвалою суду від 28 квітня 2016 року відкрито провадження по даній цивільній справі, при цьому суд роз'яснив сторонам їх процесуальні права та обов'язки за ст. 27,31,167 ЦПК України. Крім того, суд дослідивши матеріали справи враховує, що вимога про розумний строк покладає на суд обов'язок розглянути і вирі шити справу без невиправданих зволікань, що дасть можливість надати особі своєчасний захист її прав, свобод та інтересів. Строк розгляду і вирішення справи може вважатися розумним, якщо судовий захист правам особи надано своєчасно. Важливою гарантією права на справедливий судовий розгляд є розгляд справи упродовж «розумного строку», що гарантує ст. 6 Європейської конвенції. Вказана гарантія підкреслює важливість того, що правосуддя повинно здійснюватися без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього. За викладених обстави, при цьому враховуючи обізнаність відповідачів з процесуальними правами, суд вважає можливим розглянути справу за наданими доказами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2005, посвідченого нотаріусом КМНО Шнирьовою Г.М. в реєстрі під № 677 від 22.02.2005, зареєстрованого в КМБТІ м. Києва 14.03.2005 позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, зокрема квартира [ADDRESS] (а.с.6). У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі за усною домовленістю з позивачем. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. В квітні 2016 року відповідачів було повідомлено про добровільне звільнення займаного житла до 17.07.2016. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує, що відповідач порушує його права, як власника нерухомого майна, яке відмовляється залишати в добровільному порядку. Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, відповідачі відмовляються від звільнення зайнятого ними приміщення, оскільки не мають іншого житла для проживання. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. В силу п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, з моменту здійснення державної реєстрації позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319,321 ЦК України). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Відповідно до положення ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. А в силу ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будником (квартирою), крім випадків встановлених законодавством Союзу РСР та Української РСР. Позивач будучи власником квартири не може використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, оскільки в ній проживають відповідачі. Між позивачем та відповідачами будь-яких угод щодо користування спірним приміщенням не укладалося і відповідач проживає у квартирі, належній Позивачу без будь-яких правових підстав, чим порушє права позивача як власника даної квартири. А тому позивач, як власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Проживання сторонніх осіб в квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права. При цьому сторонніми вважаються особи, які не є членами сім'ї власника, займають житлове приміщення без наявності на те його згоди та відповідної правової підстави. Способом усунення порушення прав позивач визначив виселення відповідача з спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Вказаний спосіб не суперечать чинному законодавству, відповідає порушеному праву позивача та забезпечить усунення порушення прав позивача як власника спірного житлового приміщення. Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, про надання позивачем належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, а відтак заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved