Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням суду Орджонікідзевського району міста Жданова Сталінської області від 17 грудня 1952 року в порядку поділу майна подружжя за її прадідом, [PERSON] , було визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] , яка складалася із залу літ. № 3 розміром 13,44 кв. м. та сараю літ. № 4 розміром 7,65 кв. м. При цьому її прабаба, [PERSON] , у травні 1953 року зареєструвала вказане судове рішення, отримавши в БТІ м. Жданова свідоцтво про право власності на належну їй частку домоволодіння [ADDRESS] . Натомість [PERSON] свідоцтва на належну йому частку вказаного домоволодіння за життя не отримував та [INFO] помер. На момент смерті [PERSON] спадкоємців першої черги за законом не мав, оскільки його єдиний син та дід позивачки, [PERSON] , помер [INFO] до відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Натомість згідно із ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв його онук та дядько позивачки, [PERSON] , який був зареєстрований та постійно мешкав у будинку [ADDRESS] , який вступив в управління та володіння такою спадщиною. Після смерті прадіда [PERSON] дядько позивачки, [PERSON] , свої спадкові права належним чином не оформив та [INFO] помер, після смерті якого за прийняттям спадщини ніхто до нотаріальних органів також не звертався. Позивачка вказувала, що вона є племінницею [PERSON] за батьківською лінією споріднення та з 2001 року по 2008 рік була зареєстрована у будинку [ADDRESS] , після чого вона зареєстрована в [ADDRESS] . Натомість фактично у будинку [ADDRESS] позивачка мешкає з грудня 2004 року, коли у неї погіршилися стосунки із чоловіком, та до теперішнього часу. При цьому вона доглядала свого дядька, [PERSON] , до його смерті [INFO] , мешкаючи із ним разом по [ADDRESS] , будучи пов`язаною із ним спільним побутом. Таким чином вона фактично спадщину після його смерті прийняла. Через те, що свого часу права власності на 1/2 частку буд. [ADDRESS] не були зареєстровані на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року, то через смерть [PERSON] та [PERSON] й проведення перебудови вказаного нерухомого майна, вона позбавлена у інший спосіб захистити свої спадкові права. Внаслідок проведеної у січні 2020 року технічної інвентаризації спірного домоволодіння було встановлено, що 1/2 частка будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] складається з кухні 1-2, житлової кімнати 1-3 в житловому будинку А-1, житлової-прибудови А-1-1, літньої кухні Д-1, сараю Б-1, гаражу З-1 (загальна площа 36,0 кв. м., житлова площа 21,5 кв. м.). Таким чином позивачка, яка фактично володіє успадкованим майном не має можливості реалізувати свої права власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Тому просила суд встановити факт того, що позивачка постійно проживала спільно із [PERSON] однією сім`єю у період з грудня 2004 року та до дня його смерті, а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку буд. [ADDRESS] , яка складається з кухні 1-2 та житлової кімнати 1-3 в житловому будинку літ. А-1, житлової-прибудови А-1-1, літньої кухні Д-1, сараю Б-1, гаражу 3-1. В подальшому, уточнивши заявлені позовні вимоги [PERSON] , додатково просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частку буд. [ADDRESS] в тому числі на сіні літ. а-1 та тамбур літ. а-2-1, як складові частини такого житлового будинку по вказаній адресі. Ухвалою суду від 22 травня 2020 року за клопотанням представника Маріупольської міської ради проведено заміну первісного відповідача, Маріупольську міську раду, на належного відповідача, [PERSON] . Позивачка, [PERSON] , у судовому засіданні повністю підтримала свої уточнені позовні вимоги, які просила суд задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені нею у позовній заяві. Просила суд задовольнити її позов повністю. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні визнав заявлені та уточнені позовні вимоги [PERSON] , проти задоволення яких не заперечував, визнавши факт вступу свого брата у спадщину після смерті у 1989 році діда, [PERSON] , на 1/2 будинку [ADDRESS] , визнавши факт спільного проживання [PERSON] разом із його братом, [PERSON] , на момент смерті останнього [INFO] . Визнавав також, що позивачка на підставі наведеного успадкувала спадщину, яка складається із 1/2 частки будинку [ADDRESS] , які свого часу побудував [PERSON] . Третя особа, [PERSON] , до суду не прибув, надавши заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти задоволення поданого позову. Вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] з урахуванням уточнених вимог підлягає повному задоволенню, виходячи з наступних підстав. Допитана у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] , зазначала, що з 1970 року мешкає по [ADDRESS] , який знаходиться по сусідству із [ADDRESS] . На підставі переліченого вказувала, що [PERSON] мешкала з моменту народження в [ADDRESS] , де також мешкали наприкінці 1980-х років брати [PERSON] та [PERSON] разом із своєю матір`ю [PERSON] . При цьому в подальшому [PERSON] померла у 2010 році, а [PERSON] переїхав мешкати на іншу адресу в 1990-х роках, тому в такому будинку залишились мешкати [PERSON] зі своїм дядьком, [PERSON] . Також підтверджувала, що позивачка нетривалий проміжок часу мешкала по [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком, після чого повернулась у 2000-х роках мешкати на [ADDRESS] , де доглядала [PERSON] до смерті останнього у 2011 році. Свідок [PERSON] пояснив суду, що мешкає з 1951 року по [ADDRESS] по сусідству із [ADDRESS] . При цьому вказував, що [PERSON] мешкала у [ADDRESS] , який є на два господаря, усього два роки на початку 2000-х років, а до цього та після цього увесь час позивачка мешкала по [ADDRESS] разом зі своїм дядьком, [PERSON] . Свідок [PERSON] суду вказувала, що вона мешкає з 1951 року по [ADDRESS] , що розташований через один будинок від буд. [ADDRESS] . При цьому вказувала, що [PERSON] з моменту народження майже увесь час мешкає по [ADDRESS] , спочатку разом із своїми дідусем [PERSON] , бабусею [PERSON] , батьком [PERSON] та дядьком [PERSON] . Після одруження вона нетривалий час мешкала із чоловіком за іншою адресою, після чого повернулась до [ADDRESS] , де продовжила мешкати разом із своїм дядьком [PERSON] , аж до його смерті у 2011 році, де залишається мешкати по теперішній час. Суд встановив, що згідно із свідоцтвом про смерть, виданим відділом РАЦС адміністрації м. Таганрог Ростовської області 11 лютого 2009 року, актовий запис № 1255, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Таганрог (а. с. 21). Згідно із свідоцтва про народження, виданого Успенською сільрадою Сталінської області, актовий запис № 162, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 22). На підставі свідоцтва про смерть, виданого 1 червня 1984 року Орджонікідзевським рай бюро РАЦС м. Жданова, актовий запис № 466, вбачається, що [PERSON] у віці 55 років помер [INFO] (а. с. 22). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження від 20 лютого 2020 року вбачається, що за актовим записом про народження № 217 від 26 лютого 1955 року народився [INFO] [PERSON] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 24). Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 2 листопада 2011 року, актовий запис № 1460, вбачається, що [PERSON] у віці 56 років помер [INFO] в м. Маріуполь (а. с. 25). На підставі свідоцтва про народження, виданого 15 грудня 1957 року Орджонікідзевським рай бюро РАЦС м. Жданова, актовий запис № 1223, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 23). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 27 січня 1978 року відділом РАЦС Орджонікідзевського району м. Жданова, актовий запис № 108, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 23). Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Маріуполя, актовий запис № 330, 19 жовтня 2001 року [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 9). На підставі наведених документів, що підтверджують родинні відносини, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні було доведено факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] був батьком [PERSON] , який помер [INFO] , та дідусем [PERSON] , який помер [INFO] , а також дідусем [PERSON] , [INFO] . Крім цього суд встановив, що [PERSON] є донькою [PERSON] та племінницею [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому суд зауважує, що відмінність написання прізвищ синів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також написання прізвища позивачки у свідоцтвах про її народження та про її шлюб не впливає на встановлені судом факти родинних відносин перелічених осіб, оскільки їх спорідненість була підтверджена сукупністю досліджених по справі письмових доказів та показами допитаних судом свідків. Таким чином суд встановив факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , були рідними братами. Суд зазначає, що відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Таким чином до правовідносин щодо спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) (далі - ЦК 1963). Так відповідно до ст. 524 ЦК 1963 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. За змістом ст. 525 ЦК 1963 часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Суд зазначає, що згідно із ст. 529 ЦК 1963 при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При цьому онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, тому вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 ЦК 1963 для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК 1963 визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ст. 560 ЦК 1963 спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Суд зазначає, що за ст. 549 ЦК 1963 діями, що свідчать про прийняття спадщини є, зокрема, фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Також на підставі п. 65 Листа Верховного Суду України від 1 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» вбачається, що згідно із п. 1 ст. 549 ЦК (1963 року) прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Суд зазначає також, що відповідно до п. 124 Глави III (Видача свідоцтва про право на спадщину) «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (чинної на момент смерті [PERSON] ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). При цьому доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема, запис в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця. На підставі будинкової книги на будинок [ADDRESS] , оглянутій в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у такому житлі з 1976 року до моменту смерті у 2011 році (а. с. 26-28). Також відповідно до інформації від 24 березня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради було підтверджено, що по [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований постійно з 26 серпня 1976 року по 9 листопада 2011 року (а. с. 37). За інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 13 березня 2020 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 12 березня 2020 року (а. с. 46-48). Суд на підставі переліченого розглядом встановив, що спадкова справа після смерті [PERSON] не оформлялась. При цьому в судовому засіданні було підтверджено, що у спадковому майні, тобто в 1/2 частині будинку [ADDRESS] , на момент смерті [INFO] [PERSON] та протягом шести місяців після відкриття такої спадщини проживав онук спадкодавця, [PERSON] . Отже суд дійшов висновку, що [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] , проживаючи та будучи зареєстрованим на момент смерті спадкодавця у спадковому майні, фактично прийняв спадщину за законом, вступивши у володіння спадковим майном, належним [PERSON] на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року по [ADDRESS] , за правом представлення після смерті свого батька, [PERSON] , який був сином [PERSON] , набувши спадкові права на спадщину, що залишилась після смерті [INFO] [PERSON] . Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 2о-55/2008. Згідно із ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені ст. 1261-1265 ЦК. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі змісту ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. За ст. 1264 ЦК у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В той же час відповідно до ст. 1265 ЦК у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК (в редакції на момент смерті [PERSON] ) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Суд встановив, що на підставі домової книги на будинок [ADDRESS] , оглянутій в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у такому будинку з 2001 року по 2008 рік включно, після чого зареєстрована по [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту позивачки (а. с. 8, 26-28). Також за інформацією від 24 березня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що на момент смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , по [ADDRESS] зареєстрованих осіб окрім самого [PERSON] не було (а. с. 37). За довіреністю від 11 січня 2020 року, посвідченої нотаріально, реєстр № 68, [PERSON] уповноважив [PERSON] на представлення його інтересів в усіх установах щодо усіх питань, в тому числі вести спадкові справи та справи від його імені в суді з усіма повноваженнями сторони (а. с. 73). На підставі постанови від 14 січня 2020 року приватного нотаріусу Бедненко С. В. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючих документів на [ADDRESS] (а. с. 74). При цьому суд зазначає, що у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] зверталась до нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на підставі довіреності від 11 січня 2020 року, однак у видачі такого свідоцтва було відмовлено. Відповідно до ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату. При цьому на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином суд встановив, що [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на спадщину [PERSON] , однак отримала відмову в оформленні права на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів на 1/2 частку буд. [ADDRESS] . Отже суд встановив правомірність дій [PERSON] щодо звернення до суду із вказаним позовом, оскільки їй фактично було відмовлено у передбаченому Законом України «Про нотаріат» порядку в оформленні спадкових прав після смерті [PERSON] . При цьому за інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 13 березня 2020 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 12 березня 2020 року (а. с. 46-48). Зважаючи на викладене вмотивування, суд встановив, що [PERSON] , будучи такою, що фактично мешкала по [ADDRESS] , що було доведено сукупністю досліджених доказів, в тому числі показами численних свідків, на момент відкриття спадщини після смерті свого дядька [PERSON] [INFO] , фактично набула спадкових прав за законом на спадщину останнього на підставі ст. 1265, 1268, 1270 ЦК, оскільки є спадкоємицею 5-ї черги за законом. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки відсутня необхідність у встановленні факту спадкування нею спадщини на підставі ст. 1264 ЦК, як спадкоємицею 4-ї черги, за відсутності інших спадкоємців майна померлого [PERSON] в розумінні ст. 1261-1265 ЦК. На підставі рішення народного суду 1-ї ділянки Орджонікідзевського району міста Жданова Сталінської області від 17 грудня 1952 року, яке набуло чинності, позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено шляхом виділу зі спільного домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , [PERSON] 1/2 частку такого домоволодіння, яка складається з жилої кімнати літ. 3 (зал - 13,44 кв. м.), сараю літ. 4 (7,65 кв. м.), тим самим залишивши у власності [PERSON] 1/2 частки вказаного домоволодіння, яка складається з тамбуру літ. 1 (4,25 кв. м.), кухні літ. 2 (14,58 кв. м.) (а. с. 10-11, 12). При цьому право власності на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року [PERSON] було зареєстровано шляхом отримання свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 14 травня 1953 року, що також підтверджується інвентарною справою, витребувану судом на будинок [ADDRESS] (а. с. 14). Так на теперішній час відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 березня 2020 року вбачається, що 1/2 частка будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності згідно із договором дарування від 1 грудня 2027 року, реєстр нотаріусу № 2183, у користування якого перейшла частина жилого будинку літ А-1, а саме: кімната літ. 2-2 (15,5 кв. м.), сіні літ. а-1-1, сарай літ. В, сарай літ. К, вбиральня літ. И, 1/2 частина огорожі № 1. При цьому складовими частинами такого нерухомого майна по [ADDRESS] є: житловий будинок літ. А-1, житлова прибудова літ. А-1-1, сарай літ. В, сарай літ. К, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, вбиральня літ. И, вбиральня літ. Г, літня кухня літ. Д, сіні а-1-1, сіні літ. а-1, огорожа № 1 (а. с. 34). В свою чергу на підставі технічного паспорту від 17 січня 2020 року на будинок [ADDRESS] , складений ФОП [PERSON] та експертом [PERSON] на підставі "Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна" на [PERSON] , вбачається, що по [ADDRESS] розташовані: житловий будинок літ. А-1 (1945 рік забудови), житлова прибудова літ. А-1-1 (1961 рік забудови), сарай літ. Б-1 (1950 рік забудови), літня кухня літ. Д-1 (1970 рік забудови), гараж літ. З-1 (1970 рік забудови), літ. а-2-1 (тамбур) (1970 рік забудови), літ. а-1 (1948 рік забудови), а також літ. И-1, літ. а-1-1, сарай літ. В-1, огорожа № 1. Крім цього у такому технічному паспорті вказано, що житловий будинок літ. А-1 складається з кімнат літ. 1-1 (3,4 кв. м.), літ. 1-2 (8,2 кв. м.), літ. 1-3 (5,0 кв. м.), літ. 1-4 (16,5 кв. м.), літ. І (2,9 кв. м.), а також кімнат літ. 2-2 (15,3 кв. м.), літ. 2-1 (4,6 кв. м.) (а. с. 15-16, 17). Відповідно ж до довідки кваліфікованого експерта, [PERSON] , від 20 січня 2020 року № 922 за результатами інвентаризації вбачається, що на земельній ділянці по [ADDRESS] знаходяться: житловий будинок А-1, житлова прибудова А-1-1, сіни а-1, сіні а-1-1, тамбур а-2-1, літня кухня Д-1,сарай В-1, сарай Б-1, гараж З-1, огорожа № 1 (загальна площа - 55,9 м2, житлова площа - 36,8 м2). При цьому [PERSON] належить 1/2 частина вказаного нерухомого майна - житлового будинку А-1: кухня літ. 1-2, житлова кімната літ. 1-3, житлова прибудова А-1-1, літня кухня Д-1, сарай Б-1, гараж З-1 (загальна площа - 36 м2, житлова площа - 21,5 м2). При цьому експерт вказав, що частина житлового будинку А-1: кухня літ. 1-2, житлова кімната літ. 1-3, - за рішенням суду від 17 грудня 1952 року йменувалися, як зал літ. 3. Експерт [PERSON] крім цього зазначила, що переобладнання житлового будинку А-1, будівництво житлової прибудови А-1-1, сараю Б-1, літньої кухні Д-1 було здійснено до 1992 року, що не є самочинним будівництвом згідно із Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна № 127, а гараж З-1 було збудовано без фундаменту, що також не є самочинним будівництвом на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 406 (а. с. 18, 19). Так суд зазначає, що згідно із «Переліком будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 406, до такого переліку відноситься зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків. Суд при цьому зауважує, що експертом [PERSON] до загальної площі (36 м2) нерухомого майна, що належало [PERSON] в складі 1/2 частини будинку [ADDRESS] , включено площу сіней літ. а-1 й тамбуру літ. а-2-1, які були підтверджені експертом в результаті проведеної технічної інвентаризації вказаного об`єкту нерухомості за цією адресою. Таким чином суд встановив, що сіні літ. а-1 та тамбур літ. а-2-1, як складові частини об`єкта нерухомості, житлового будинку [ADDRESS] , входять до 1/2 частки такого будинку, яка належала [PERSON] , тому є складовими частинами такого нерухомого майна. Суд вказує, що за змістом ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини. Відповідно до п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Суд зазначає, що на підставі Листа Міністерства юстиції від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1, вбачається, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі, бо фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Вказаний лист обґрунтований тим, що внаслідок законодавчих змін наразі не вимагається наявність документів, які б підтверджували відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, побудованого до 5 серпня 1992 року, оскільки вказані документи замінює технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Крім цього суд зазначає, що для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Виходячи з викладеного вище, можна дійти висновків щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель та споруд, збудованих до 5 серпні 1992 року: 1) такі об`єкти нерухомості не вимагають введення в експлуатацію, оскільки об`єкти побудовані до 5 серпня 1992 року відразу підлягають реєстрації права власності; 2) для реєстрації таких об`єктів необхідні правоустановчі документи на земельну ділянку, або рішення відповідної ради про надання земельної ділянки в користування чи власність; 3) необхідно отримати документ про присвоєння поштової адреси об`єкту будівництва (для житлового будинку - органами місцевої влади видається рішення про присвоєння поштової адреси). 4) для здійснення реєстрації права власності на такі об`єкти нерухомого майна заявником може бути тільки особа, яка володіла або користувалась земельною ділянкою до 5 серпня 1992 року за наявності документального підтвердження. Суд зазначає, що відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» (чинний до 22 лютого1988 року) відведення громадянам земельних ділянок, як у місті, так й поза містом, для будівництва індивідуальних жилих будинків проводилось в безстрокове користування. Розмір земельних ділянок, які відводились громадянам, визначалися виконкомами обласних, міських та районних Рад депутатів працюючих відповідно до проектів планування та забудови міст, а також відповідно до загальних норм, встановлених Радою Міністрів СРСР. При цьому відповідно до висновку на підставі акту обстеження від 2 серпня 1952 року домоволодіння, який мається у матеріалах інвентарної справи на будинок [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] побудував вказаний будинок на земельній ділянці, наданій йому за рішенням Орджонікідзевської районної ради міста Жданова. Таким чином суд оглядом інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] встановив правомірність користування [PERSON] земельною ділянкою за вказаною адресою, де ним був побудований спірний житловий будинок. Крім цього суд встановив, що [ADDRESS] вже була присвоєна адреса, оскільки ще рішенням суду від 17 грудня 1952 року була встановлена адреса такого об`єкту нерухомості, після чого право власності на 1/2 частину якого було зареєстровано [PERSON] та власником 1/2 частини якого на теперішній час є [PERSON] , право власності якого зареєстровано на 1/2 частини буд. [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд також зазначає, що введення у експлуатацію такого об`єкта нерухомості, побудованого до 5 серпня 1992 року, не вимагається законом, а технічний паспорт на 1/2 частку буд. [ADDRESS] є у наявності, бо був складений на [PERSON] в січні 2020 року, як єдиний документ, що засвідчує факт існування спірного об`єкта нерухомого майна, виготовлений за результатом технічної інвентаризації. Таким чином за п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на 1/2 частку буд. [ADDRESS] зі спорудами та прибудовами до нього, як таких що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, необхідні документи у позивачки маються у наявності. Суд при цьому зазначає, що на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; інший правонабувач - орендар, концесіонер, приватний партнер, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться шляхом прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв. Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про проведення реєстраційних дій, надання інформації з Державного реєстру прав не приймається в разі не встановлення особи заявника чи обсягу його повноважень на подання відповідної заяви. За п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою. При цьому за п. 66 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. В той же час суд зазначає, що позивачка, будучи спадкоємицею [PERSON] , як позбавлена можливості надати державному реєстратору документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, оскільки наразі право власності на таке майно не зареєстровано, так й не має змоги надати відомості зі спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та складу спадкоємців, у відкритті якої за заявою спадкодавця нотаріусом було відмовлено. Таким чином внаслідок смерті [PERSON] , яким за життя було побудовано 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] , та його онука, спадкодавця [PERSON] , здійснити реєстрацію права власності на такий об`єкт нерухомого майна за заявою [PERSON] державний реєстратор не може через відсутність особи, яка користувалась земельною ділянкою до 5 серпня 1992 року, де було побудовано такий об`єкт нерухомості. В той же час суд зазначає, що згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за наявності проведеної технічної інвентаризації будинку [ADDRESS] , відомостей про складову нерухомого майна, що входить до 1/2 частки, що належало [PERSON] за життя, то позивачка в суді довела обсяг нерухомого майна, що залишилося у спадок після смерті [PERSON] . Суд при цьому зазначає, що оглядом інвентаризаційної справи на [ADDRESS] , вбачається, що право власності на 1/2 частку такого будинку [PERSON] на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року зареєстровано не було, як й не було проведено державну реєстрацію такого права спадкоємцем [PERSON] . Суд зауважує, що до 5 серпня 1992 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року. При цьому у Листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначалось, що державна реєстрація права власності на будівлі, споруди не залежала від виникнення права власності на нерухоме майно до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом також встановлено, що на момент вступу в спадщину [PERSON] після смерті [PERSON] будинок [ADDRESS] був фактично введений в експлуатацію, право власності на 1/2 частку якого було зареєстровано за [PERSON] . При цьому судом встановлено, що оскільки на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] , який рахується за [PERSON] та який був побудований до 1992 року, мається належним чином складений технічний паспорт за результатами технічної інвентаризації, проведеної у 2020 році, то вказане свідчить про фактичне прийняття за діючим законодавством в експлуатацію закінченого будівництвом спірного житлового будинку та допоміжних будівель до нього. За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на перелічене, враховуючи що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] не було зареєстровано спадкодавцем за життя, то таке право увійшло у спадщину, яку успадкувала [PERSON] . Отже суд встановив, що для проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] згідно чинного законодавства наразі позивачка позбавлена можливості зареєструвати його в органі державної реєстрації, як й позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса через відсутність підтвердження наявності спадкового майна після смерті свого дядька, [PERSON] . З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи, що до позивачки перейшли спадкові права [PERSON] , які той успадкував від свого діда [PERSON] , то таким чином [PERSON] успадкувала право зареєструвати право власності на 1/2 частку буд . [ADDRESS] , яке в позасудовому порядку вона не може реалізувати. З огляду на викладене, з метою дотримання спадкових прав позивачки, суд вважає можливим задовольнити заявлені та уточнені позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі шляхом встановлення факту спільного постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] з грудня 2004 року та до моменту його смерті [INFO] . Також суд дійшов висновку, через неможливість позивачкою реалізувати спадкові права в поза судовому порядку, можливим визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на 1/2 частку будинку [ADDRESS] , яка складається з: кухні літ. 1-2 та житлової кімнати літ. 1-3 в житловому будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А-1-1, сіней літ. а-1, тамбуру літ. а-2-1, літньої кухні літ. Д-1, сараю літ. Б-1, гаражу літ. З-1 (загальна площа 36,0 кв. м., житлова площа 21,5 кв. м.).

Outcome: approved