Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить виділити їй в натурі ? частки майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Посилається на те, що рішенням від 02 грудня 2016 року Ружинського районного суду Житомирської області, та рішенням колегії суддів цивільної палати Апеляційного суду Житомирської області за нею визнано право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку, іншим співвласником даного житлового будинку, являється її колишній чоловік, відповідач по справі [PERSON] і його частка у зазначеному вище майні теж складає ? ідеальну частку. Договір між ними як співвласниками житлового будинку, щодо порядку володіння, користування та розпорядження майном відсутні, ік і не досягнуто згоди між співвласниками, щодо встановлення порядку користування спірним житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами в силу тих обставин, що між ними з часу розлучення існують відверті неприязні відносини, а відтак досягнути будь-якої згоди з можливостю користуватися та володіти своєю власністю у позивачки не має. Позивач, та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з мотивів викладених у позовній заяві, та просили їх задоволити, крім цього позивач просила затвердити 3 варіант розподілу житлового будинку з по господарськими будівлями між співвласниками, згідно наданого висновку судової будівельної-технічної експертизи. Відповідач в судовому засідання проти позову заперечив, пояснив суду, що житловий будинок з погосподарськими будівлями по [ADDRESS] був придбаний у 1997 році за кошти його батька в сумі 5000 рублів. Вони як сім`я з позивачем на той час не мали коштів на придбання зазначеного будинку, а тому житловий будинок з погосподарськими будівлями належить йому, відповідно ніякого права [PERSON] до даного житлового будинку з погосподарськими будівлями немає, висновки судово-будівельної експертизи йому незрозумілі, вона є недійсною. Крім того просить застосувати до даних відносин позовну давність, так як позивачка звернулася до суду з порушенням строків давності в 3 роки після розірвання шлюбу в 2014 році. Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, оглянувши матеріали цивільної справи №291/900/16-ц (2/291/553/16), суд вважає, що позовна заява підлягає до задоволення мотивуючи це наступним. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України\~ визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Судом встановлено, що рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року поділено спільне майно подружжя Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з погосподарськими будівлями, що розташованні по [ADDRESS] , без виділення в натурі. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з погосподарськими будівлями, що розташованний по [ADDRESS] , без виділення в натурі. Виділено у власність [PERSON] майно, а саме: холодильник « Норд «, вартістю 2500 грн.; м`ягкий кухонний куток вартістю 700 грн.; меблі ( 2 шафи ) вартістю 500 грн.; диван вартістю 1500 грн.; одне крісло вартістю 300 грн.; ліжко двоспальне вартістю 500 грн.; меблі спального гарнітуру « Георгіна « ( 1 шафа, 1 тумба ) вартістю 600 грн.; телевізор « Samsung « вартістю 300 грн.. Виділити у власність [PERSON] , а саме: холодильник « Днепр 2 М « вартістю 1100 грн., меблі кухонні шафи, тумби вартістю 1200 грн.; меблі ( буфет, книжна шафа ) вартістю 500 грн.; диван вартістю 1500 грн.; крісло вартістю 300 грн.; 2 ліжка полуторних вартістю 1000 грн. ( 500 грн. вартість одного ліжка ); меблі спального гарнітуру « Георгіна « ( 2 шафи, 1 тумба ) вартістю 1000 грн.; телевізор «Samsung « вартістю 600 грн.. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати (а.с.16-18) Рішенням колегії суддів цивільної палати Апеляційного суду Житомирської області від 12.01.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року в частині поділу рухомого майна скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в цій частині. У решті рішення суду залишено без змін. Дане рішення вступило в законну силу (а.с.19-20). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сіли не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до викладеного, суд не бере до уваги посилання відповідача, про те, що спірний житловий будинок куплений за кошти його батька і жодного відношення позивач до даного житлового будинку з погосподарськими спорудами немає, оскільки рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02.12.2016 року, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 12.01.2017 року, встановлено, що даний житловий будинок з погосподарськими спорудами є спільним майном подружжя та виділено по 1/2 ідеальній частці житлового будинку з погосподарськими спорудами сторонам, дане рішення вступило в законну силу.\~ Відповідно висновку експерта №140/11-2019 за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 27.11.2019 року проведеного судовими експертами Свістуновим Ігорем Сергійовичем та Хомутовським Миколою Вікторвичем Центру будівельних та земельних експертиз станом на 12.07.2019 року, встановлено, що вартість житлового будинку з по господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , становить 342300 грн. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2017 року, стверджено, що [PERSON] належить на праві приватної власності 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На замовлення позивача [PERSON] , 08.07.2015 року КП «Бердичіваське МБТІ» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок\~ за адресою: [ADDRESS] .\~ З даного технічного паспорта на даний житловий будинок вбачається, що він має загальну площу 81.2 кв.м., житлова 34.3 кв.м, господарські будівлі та споруди:погріб з шийкою, веранда, прибудова, веранда, веранда, веранда, сарай-гараж-літня кухня (зблоковані) убиральня, альтанка, літній душ (а.с.9-12). Норми статей 317, 319 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з нормами ч.1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на житловий будинок з по господарськими будівлями, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Позивач вказує на факт перешкоджання відповідачем у користуванні належної позивачу 1/2 частки житлового будинку з погосподарськими будівлями. Позивач зазначає, що неодноразова зверталася до відповідача із усною пропозицією про добровільний поділ спірного майна, проте відповідач не надав жодної відповіді на дану пропозицію, тому суд приходить до висновку про небажання відповідача в добровільному порядку вирішити наявний у них спір. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. Згідно висновку висновку експерта №140/11-2019 за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 27.11.2019 року, встановлено, що житловий будинок\~ за адресою: [ADDRESS] неможливо поділити на 2 окремі ізольовані квартири, відповідно до часток співвласників по ? частки житлового будинку. Експертами запропоновано 4 варіанти розподілу житлового будинку\~ за адресою: [ADDRESS] з відступом від рівності часток співвласників. Суд приходить до висновку, що оскільки позивач просить зробити розподіл житлового будинку\~ за адресою: [ADDRESS] \~ , у відповідності до 3 варіанту, згідно наданого висновку судової будівельної-технічної експертизи, а відповідача не влаштовує жодний варіант розподілу квартири, тому суд вважає за доцільне задоволити позицію позивача. Згідно 3 варіанту розподілу житлового будинку\~ за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до висновку експерта №140/11-2019\~ - грошова компенсація за зменшення частки в будинковолодінні належить власнику 1 в сумі 9463 грн. Частки при даному варіанті будуть наступними: -власник 1/2ч. [PERSON] буде володіти 48/100 част.; -власник 1/2ч. [PERSON] буде володіти 52/100част.; При запропонованому розподілі співвласникам житлового будинку необхідно виконати наступні будівельно-ремонтні роботи: [PERSON] провести наступні переобладнання: пробити новий дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів 1-1 (1/2) і 1-2; 1-3 та 1-4; влаштувати нову глуху перегородку між 1-1 (1/2) та 1-1 (1/2); демонтувати віконний блок, пробити дверний проріз з подальшим\~ влаштуванням зовнішнього дверного блоку із штукатуренням укосів 1-3; влаштувати нову перегородку з дверним прорізом між 1-4 (37/100) і 1-4 (63/100); демонтувати перегородку між 1-4 (63/100) та 1-5; [PERSON] провести наступні переобладнання: демонтувати віконний блок, пробити дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішньо дверного блоку із штукатуренням укосів між 1-7; демонтувати дверний блок з подальшим закладанням дверного прорізу із штукатуренням з обох сторін І-ІІ, 1-7, 1-6, 1-1 (1/2); влаштувати електрофіковану кухню нішу у 1-6. На підставі вищевказаного, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. \~ Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved