Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

позивачка в інтересах якої діє адвокат Зятківський Т.В. звернулася до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок. Позовна заява вмотивована тим, що 13 жовтня 2006 року житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] подарував [PERSON] Житловий будинок розташовано на земельній ділянці площею 0.560 га, яка була надана у власність [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.10.2004 року № 3-998. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, у зв`язку з переходом права власності на будинок. Позивачка у судове засідання не з`явилася, представник позивача - [PERSON] надав заяву, в якій просить справу слухати без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Тому в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою від 07.12.2004 року продав [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] з земельною ділянкою площею 0.05660 га. Відповідно до договору дарування житлового будинку [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (реєстрація № 2550) від 13.10.2006 року , на земельній ділянці розміром 0.0560 га. Крім того, право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] підтверджується витягом про реєстрацію № 12189026 від 17.10.2006 року. Згідно державного акту серії МК № 034918, земельну ділянку площею 0.0560 га. за адресою передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.04.2004 року № 3-998 [PERSON] . Згідно ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки в укладенні договору дарування не було зазначено відчуження земельної ділянки, то позивачка позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При посвідченні правочинів про перехід права власності на житловий будинок, будівлю або споруду нотаріус роз`яснює сторонам норми ст.120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, відповідно до яких передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Відповідно до ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України (що діяла на час укладення угоди), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. У разі набуття права власності на жилий будинок, який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України. Відповідно до п."е" ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Враховуючи, що земельна ділянка, право власності на яку просить визнати позивачка, є об`єктом цивільних прав, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Від сплати судових витрат позивача звільнено відповідно до ухвали суду від 01.07.2020 року.

Outcome: approved