Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Рух справи 18.05.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом представника позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності), в якій позивач просить: визнати договір підряду на виконання дизайн-проекту від 09.11.2020, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] припиненим з 13.05.2021 та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 42 712,00 грн». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення грошових коштів; ухвалено дану справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.25-26). 29.06.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява, в якій позивач просив суд прийняти позовну заяву в новій редакції та долучити до матеріалів справи. У позовній заяві у новій редакції позивач просить суд: -розірвати договір підряду на виконання дизайн-проекту від 09.11.2020, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] ; -стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 42 712,00 грн.; -судові витрати покласти на ФОП [PERSON] 29.06.2021 до суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 29.07.2021 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи з викликом сторін відмовлено (а.с. 32-33). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2020 між сторонами було укладено договір підряду на виконання дизайн-проекту, за яким підрядник за технічним завданням замовника у встановлений строк зобов`язується розробити і передати замовнику дизайн-проект, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані підрядником роботи. Відповідно до п. 2.3.1 договору, замовник сплачує підряднику 50% від загальної вартості робіт зазначеної у п. 2.1 цього договору, що становить 760 доларів в момент укладення договору. На виконання умов договору, позивачем було сплачено половину ціни договору в розмірі 21 356,00 грн. На підтвердження прийняття від позивача грошових коштів відповідачем було надано акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 09.11.20. Позивач зазначає, що акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 09.11.20 не є документом, який би підтверджувати ті чи інші обставини, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. Однак, відповідач у встановлений договором строк, не виконав взяті на себе зобов`язання не надав технічного завдання на погодження позивачу та не виконав жодних робіт за договором. 01.03.2021 позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 21 356,00 грн., тобто повністю сплачено ціну договору з мето стимулювання відповідача до виконання роботи. Однак, відповідачем не було виконано жодних робіт передбачених договором, у зв`язку з невиконанням умов договору та невиконанням робіт за договором, грошові кошти, сплачені позивачем на рахунок відповідача, є безпідставно набутими відповідачем. Позивач зазначає, що оскільки формально договір ще діє, 13.05.2021 позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення про припинення договору підряду на виконання дизайн-проекту, на яку відповідачем відповіді надано не було. Позивач вважає, що в такі ситуації має бути застосована норма за якою в разі істотного порушення договору другою стороною, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору, договір може бути розірвано на вимогу сторони за рішенням суду. Відзив на позов та його обґрунтування 21.07.2021 від ФОП [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає, що зобов`язання за договором сторонами виконані, тобто роботу виконано і оплачено. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що 26.02.2021 відповідач виконала умови договору у повному обсязі, а позивач прийняв надані роботи. Позивач не висловлював відповідачу будь-які претензії. Звертає увагу суду на часові рамки відносин між позивачем та відповідачем, а саме 09.11.2020 між сторонами укладено договір та позивачем оплачено половину вартості робіт, та 01.03.2021 оплачено другу частину коштів. З наведеного, на думку відповідача, стає зрозуміло, що якби відповідач не приступила до виконання умов договору, позивач не мав б доцільності сплачувати другу частину грошових коштів. Вказує, що 26.02.2021 відповідач у мережу «TELEGRAM», де відбувалось листування з позивачем, надіслала розроблений дизайн проект на квартиру, що підтверджується знімком екрана із листування. Крім того, наголошує на тому, що технічне завдання узгоджувалось у електронному форматі за допомогою Google форм. Відповідь на відзив 19.08.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що відзив на позовну заяву є необґрунтованим, таким, що не спростовує доводи позивача викладені у позовній заяві та не містить достатніх та належних доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що 09.11.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір підряду на виконання дизайн проекту (а.с. 9-12), відповідно до умов якого сторони погодили: -за цим договором підрядник зобов`язується у встановлений цим договором строк за технічним завданням замовника розробити і передати замовнику дизайн-проект на об`єкті, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані підрядником роботи (п.1.1. договору); -дизайн проект квартири розробляється на основі технічного завдання, яке оформляється підрядником. Технічне завдання підлягає погодженню та затвердженню сторонами цього договору. Затверджене сторонами цього договору технічне завдання є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору); -- загальна вартість виконання робіт за цим договором становить 1 520 доларів США, що згідно офіційного курсу долару США до національної валюти України - гривні, який встановлений Національним банком України на дату укладення договору становить 42 712,00 грн. (п. 2.1 договору); -замовник сплачує підряднику 50% від загальної вартості робіт зазначеної у п. 2.1 цього договору, що становить 760 доларів в момент укладення договору (п. 2.3.1 договору); -замовник сплачує підряднику остаточний платіж у розмірі 50% від загальної вартості робіт зазначеної у п. 2.1 цього договору, що становить 760 доларів США в момент підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт за цим договором (п. 2.3.2 договору); -розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт приймання-передачі виконаних робіт складається і підписується підрядником та надається замовнику. Замовник перевіряє акт приймання-передачі виконаних робіт та підписує в момент огляду дизайн-проекту на об`єкті. Після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт замовник зобов`язаний оплатити за виконані роботи відповідно до умов цього договору (п. 2.5 договору); - строки виконання робіт за цим договором становлять 40 днів (п. 3.1 договору); -початок виконання робіт 09.11.20, але не раніше виконання замовником своїх зобов`язань із здійснення розрахунків, згідно п.2.3 та затвердження сторонами технічного завдання (п. 3.2 договору); -цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Дія договору припиняється належним виконанням зобов`язанням сторін. Якщо хоча б однією із сторін не виконано будь-яке зобов`язання за цим договором, термін дії цього договору продовжується до моменту належного виконання цього зобов`язання (п. 8.1 договору); -внесення змін у цей договір чи його розірвання допускається тільки за згодою сторін, якщо інше не встановлено умовами цього договору чи іншими нормативними актами (п. 8.2 договору). На виконання умов договору, позивач сплатив відповідачу 42 712,00 грн., що підтверджується копіями дублікату квитанції № 0.0.1898988446.1 від 09.11.2020 на суму 21 356,00 грн. (а.с. 13) та квитанцією № ЕН6Р-ХНМ8-ВВН7-МТКМ від 01.03.2021 на суму 21 356,00 грн. (а.с. 15). В акті приймання-передачі наданих послуг до договору від 09.11.2020 (а.с. 14) зазначено, що авансовий платіж згідно договору від 09.112020 складає 21 356,00 грн (а.с. 14). [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з повідомленням про припинення договору підряду на виконання дизайн-проекту від 09.11.2020 (а.с. 16), в якому зазначає, що у зв`язку з достроковим припиненням договору підряду на виконання дизайн-проекту, просить повернути сплачену суму грошових коштів у загальній сумі 42 712,00 грн., у загальній сумі, еквівалентній 1 520 доларів США. До матеріалів справи долучені докази надіслання відповідачу зазначеного повідомлення, а саме: опис вкладення в цінний лист № 0311010030221 (а.с. 17), фіскальний чек АТ «Укрпошта» та накладна АТ «Укрпошта» (а.с. 18). Відповідачем надано копію Плану квартири у ЖК «Paradise Avenue» за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58), копія розробленого та погодженого між сторонами (на думку відповідача) дизайн проекту (а.с. 59-70), скрін-шоти переписки сторін у месенджері «TELEGRAM» (а.с. 72-74), анкет на розробку дизайн проекту (а.с. 77-89). Позивачем надано також переписку сторін у месендженрі «TELEGRAM» (а.с. 104-120). Норми права та мотиви суду Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору, що передбачено у статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст.ст. 626, 628 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом установлено, що між сторонами укладено договір на виконання дизайн проекту від 09.11.2020, який за своєю правовою природою є договором підряду. Дослідивши умови укладеного сторонами договору, прийшов до висновку, що між ними виникли відносини підряду, що регулюються главою 61 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст. 857 ЦК України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків (ч. 3 ст. 858 ЦК України). Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було сплачено відповідачу 42 712,00 грн., що підтверджується копіями дублікату квитанції № 0.0.1898988446.1 від 09.11.2020 на суму 21 356,00 грн. (а.с. 13) та квитанцією № ЕН6Р-ХНМ8-ВВН7-МТКМ від 01.03.2021 на суму 21 356,00 грн. (а.с.15). Щодо вимоги про розірвання договору підряду Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] послався на положення ч. 2 ст. 651 ЦК України та стверджував про істотне порушення відповідачем умов договору підряду, оскільки останній не надав на затвердження технічну документацію та не виконав жодних робіт передбачених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідач стверджує, що виконала передбачені договором підряду роботи, які відповідно були оплачені позивачем, технічне завдання узгоджувалось у електронному форматі за допомогою Google форм, при розроблені дизайн проекту відповідач керувалась інформацією наданою позивачем у цій анкеті. Дані, що заповнились позивачем у Google формі є незмінними, фізично змінити їх неможливо, таким чином, на думку відповідача, це достовірна інформація надана позивачем. Згідно з ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Сторони в умовах договору підряду на виконання дизайн проекту від 09.11.2020 погодили, що розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт приймання-передачі виконаних робіт складається і підписується підрядником та надається замовнику. Замовник перевіряє акт приймання-передачі виконаних робіт та підписує в момент огляду дизайн-проекту на об`єкті. Після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт замовник зобов`язаний оплатити за виконані роботи відповідно до умов цього договору (п. 2.5 договору). Відповідно до ч. 2 ст. 75 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доводи відповідача про повне виконання ним робіт за договором не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, оскільки матеріали справи не містять підписаного обома сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, як і не містять доказів направлення акту приймання-передачі виконаних робіт відповідачем на адресу позивача. При цьому суд критично оцінює акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 09.11.2020 (а.с. 14), оскільки вказаний документ не є первинним бухгалтерським документом. Акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 09.11.2020 (а.с. 14) не містить: дати складання акту, ідентифікуючих даних сторін, що підписали його (оскільки в ньому просто зазначено «від підрядника», «від замовника» і підписи, без зазначення даних осіб, що їх підписали, в т.ч. ПІБ та інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб), не зазначено зміст та обсяг наданої послуги (у акті зазначено «авансовий платіж згідно договору від 09.11.2020 та зазначена сума 21 356» та «цим актом сторони засвідчують, що послуги надано в повному обсязі, претензій немає»). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що вказаний акт не може засвідчувати факт виконання робіт відповідачем за договором, та є неналежним та недопустимим доказом. В умовах договору підряду від 09.11.2020 сторони погодили, що строки виконання робіт за цим договором становлять 40 днів (п. 3.1 договору). Положеннями ст.ст. 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підставі наведеного, судом встановлено, що відповідач у строки встановлені договором підряду на виконання дизайн проекту роботи не виконала, як і на момент ухвалення рішення у даній справі, належних доказів протилежного суду не надано. Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо). Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін. Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що мала право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин. Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення). Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.08.2021 у справі № 910/3948/19. У постановах від 24.10.2019 у справі № 905/799/18, від 18.09.2019 у справі № 916/1921/18, від 28.05.2019 у справі № 910/9234/18, від 13.02.2018 у справі № 925/1074/17, від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі № 910/8819/18, від 18.08.2020 року у справі № 927/784/19 Верховний Суд зробив висновок про те, що оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це друге оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, а також умовам укладеного між сторонами договору підряду на виконання дизайн проекту від 09.11.2020, суд прийшов висновку про те, що термін невиконання відповідачем протягом майже 1 року взятих на себе зобов`язань за договором підряду, свідчить про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань та істотне порушення відповідачем умов вказаного договору, внаслідок чого позивач був позбавлений того на що він розраховував - приступити до фізичного втілення цього проекту дизайну та виконання ремонтних робіт, що за наведених обставин є підставою для його розірвання на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Щодо вимоги про стягнення 42 712,00 грн на підставі ст 1212 ЦК України Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-100цс15, від 25.02.2015 № 3-11гс15 та від 24.09.2014 № 6-122цс14. Виключенням з наведеного є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Отже, положення ст.. 1212 ЦК України визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Норми вказаної статті мають застосовуються для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Отже, стягнення безпідставно набутих коштів у порядку, передбаченому положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України є можливим за умови обов`язкового доведення відсутності правової підстави для набуття таких коштів особою, до якої заявлено вимогу про повернення коштів. Оскільки між сторонами у справі перестали існувати договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за договором розірваним в судовому порядку даним рішенням, тобто, підстава, на якій набуті відповідачем кошти згодом відпала, такі кошти може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі відсутність існування договірного характеру правовідносин передбачає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 5023/10655/11. Щодо положень ч. 4 ст. 653 ЦК України, відповідно до якої сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, слід зазначити наступне. Частину четверту статті 653 ЦК України слід розуміти так, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано обома сторонами до моменту розірвання договору, тобто якщо обидві сторони отримали зустрічне задоволення одна від одної. На це вказує використання множини у зазначеній нормі. При цьому, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо передання іншого майна, сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє. Якщо ж зобов`язання з договору було виконано лише однією стороною, то в разі розірвання договору підлягають застосуванню правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави або з підстави, яка згодом відпала (глава 83 ЦК України). (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18). Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Луїс Горіха проти Іспанії»). Висновок суду Враховуючи наведене суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив 1 816,00 грн судового збору, що підтверджується квитанцією № 45 від 12.05.2021 (а.с. 1). Отже, враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, відповідач має відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору у сумі 1 816,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved