Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (далі - ТОВ «Девелоп Фінанс»), звернулось до суду з позовом, відповідно до якого, з урахуванням поданих уточнень (а.с. 179-180), просить: визнати недійсним правочин щодо внесення [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення № [NUMBER] , загальною площею 225,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який оформлено актом приймання-передачі від 21.06.2012 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності Серії [NUMBER] , видане 28 вересня 2012 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 28.09.2012 року № 845-В; скасувати державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно ТОВ «ДМЛ» на нежилі приміщення № 1 по № 10, загальною площею 225,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , з одночасним визнанням за [PERSON] права власності на нежиле приміщення [ADDRESS] , яке було зареєстровано за ним 29.09.2008 року, а також позивач просить стягнути з відповідачів ТОВ «Девелоп Фінанс» та [PERSON] на користь позивача судові витрати у рівних частинах. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 01.08.2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (після зміни назви - ПАТ «КБ «Надра») та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 366/П/99/2007-840 про надання кредиту в сумі 480 000 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1283 від 01.08.2007 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] придбав у власність нежиле приміщення [ADDRESS] , зі строком повернення до 01.08.2037 року. У цей же день, між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є нежиле приміщення [ADDRESS] . Одночасно з посвідченням іпотечного договору було накладено заборону відчуження приміщення [NUMBER]. У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, у останнього утворилась заборгованість, яку ПАТ «КБ «Надра» стягнуло у судовому порядку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний Банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 169 524, 15 грн. На виконання рішення суду 16.12.2019 року відкрито ВП № 60887083. 18.05.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем ТОВ «Девелоп Фінанс» укладений договір про відступлення права вимоги, зокрема, до позичальника [PERSON] за кредитним договором від 01.08.2007 року. Маючи на меті задоволення свого права вимоги за рахунок приміщення № [NUMBER] , позивач ТОВ «Девелоп Фінанс» здійснило перевірку актуальної інформації щодо даного нерухомого майна та виявило, що 29.09.2008 року право власності на дане нежитлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] , однак в подальшому, а саме 28.09.2012 року, перейшло до ТОВ «ДМЛ». На момент відчуження приміщення [NUMBER] [PERSON] був засновником ТОВ «ДМЛ». Ураховуючи, що приміщення [NUMBER] було відчужено відповідачем [PERSON] у період судового розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, позивач вважає такий правочин щодо відчуження фраудаторним, тобто, таким, що вчинений боржником на шкоду кредитору, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 14.12.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДМЛ», [PERSON] , Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності, та постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.12.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву представника позивача ТОВ «Девелоп Фінанс» Баранівського В.М. про забезпечення позову, подану в межах цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДМЛ», [PERSON] , Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності - залишено без задоволення. 20 січня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» Баранівського В.М. про зміну порядку розгляду справи залишено без задоволення. Представником Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) подано письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якої представник просить відмовити в позові в частині вимог до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). (Том 1 а.с. 201-205) Відповідачі [PERSON] , ТОВ «ДМЛ», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 14 грудня 2020 строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Європейський суд з прав людини, зокрема у справі Белеш та інші проти Чеської Республіки, неодноразово зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже вказане рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 01.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 366/П/99/2007-840, за умовами якого акого надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 480 000,00 доларів США строком до 01.08.2037 року. Цільовим використанням кредиту, зокрема, є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 1283 від 01.08.2007 року, що укладений між позичальником та [PERSON] (а.с. 159), згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - нежиле приміщення [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (Том 1а.с. 137-138) Згідно п. 2.1, 2.4 Кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з Банком договір іпотеки: нежиле приміщення [ADDRESS] , загальною площею 225,8 кв.м. в день укладення цього Договору, а також Банк укладає договір поруки з [PERSON] 01.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1286, згідно умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника, що витікає із кредитного договору, передав в іпотеку, а іпотеко держатель прийняв в іпотеку предмет іпотеки: нежиле приміщення [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що внесено запис до Державного реєстру іпотек реєстраційний номер № 5411284, реєстраційний номер обтяження № 5411284. (Том 1 а.с. 139-144, 145-146) Згідно п. 3.1.11 Договору іпотеки, до виконання зобов`язання у повному обсязі іпотекодавець не має права, без згоди іпотекодержателя, розпоряджатися будь-яким чином предметом іпотеки в цілому або окремим майном, що входить до його складу, а саме: не здійснювати дій, пов`язаних із зміною прав власності на предмет іпотеки, відчужувати у будь-який спосіб (продавати, дарувати, обмінювати), знищувати, передавати у володіння і користування (оренду, лізинг) третім особам, укладати відносно предмету іпотеки або його частини будь-які інші угоди без згоди іпотекодержателя. Відповідно до ст. 86 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на день зміни власника спірного майна), вкладами учасників та засновників господарського товариства до статутного капіталу можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об`єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті. Майно до статутного капіталу передається за актом приймання-передачі. Складається такий акт у довільній формі, але у ньому повинні бути необхідні реквізити: найменування (П. І. Б) сторін, дата складання, найменування майна, що передається, його вартість. 21.06.2012 року [PERSON] та ТОВ «ДМЛ» складено Акт приймання передачі, згідно якого [PERSON] передає, а ТОВ «ДМЛ» приймає в якості вкладу до статутного капіталу ТОВ «ЖМЛ» нерухоме майно, яким є нежиле приміщення [NUMBER], загальною площею 225,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цим Актом сторони підтвердили перехід права власності від [PERSON] до ТОВ «ДМЛ». (Том 1 а.с. 182) 31.07.2012 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/17629/2012 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. (Том 1 а.с. 135) 28.09.2012 року Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва № 845-В оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна: нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень [NUMBER]) загальною площею 225,80 кв.м., вбудовані в жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , про що видане Свідоцтво про право власності. (Том 1 а.с. 183, 184, 185) 30.04.2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/17629/2012 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» кошти в розмірі 6 169 524,15 грн. (Том 1 а.с. 129-131) 02.10.2013 року рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 2610/17629/2012 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на застосування позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення штрафу, в іншій частині рішення суду залишено без змін. (Том 1 а.с. 132-133) 04.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.10.2013 року залишено без змін. (Том 1 а.с. 134) 16.12.2019 року постановою Шевченківського РВ ДВС у м. Києві ЦМУЮ МЮ відкрито виконавче провадження за заявою ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості з [PERSON] (Том 1 а.с. 136) На підставі Протоколу електронного аукціону від 08.04.2020 року, 18.05.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Девелоп Фінанс» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В., зареєстрований в реєстрі за № 409, за умовами якого ТОВ «Девелоп Фінанс» придбано право вимоги до позичальників, іпотекодавців, поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, зокрема, право вимоги до боржника/іпотекодавця [PERSON] , його поручителя [PERSON] (Том 1 а.с. 124-127, 128) За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2020 року, запис про іпотеку, а саме: нежитлові приміщення № [NUMBER] адресою: [ADDRESS] , в Державному реєстрі іпотек погашено 21.11.2018 року на підставі заяви нового власника зазначеного майна. (Том 1 а.с. 145-146) Згідно Листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.09.2020 року № 062/14-9856 (И-2020) та Листа від 23.09.2020 року № 062/14-10133 (И-20), за даними реєстрових книг КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , нежиле приміщення [NUMBER], загальною площею 225,8 кв.м. на праві приватної власності був зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року та зареєстрований Бюро 29.09.2008 року. Потім право власності на даний об`єкт нерухомості перейшло до ТОВ «ДМЛ» на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 28.09.2012 року та зареєстроване в Бюро 23.10.2012 року, що також підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.10.2020 року. (Том 1 а.с. 147, 148, 158) Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. (постанова Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17) Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 був затверджений Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно п. 50 Порядку для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з внесенням до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду) юридичної особи нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 - 29 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду) юридичної особи. Отже, в розумінні даного національного законодавства акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно. Отже, двосторонній акт у даних правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін даного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.04.2015 зі справи № 903/134/13-г, та Верховного суду, викладеними у постанові від 11.09.2018 у справі № 918/1377/16. Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормами частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц) Статтею 228 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним). Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.03.2020 року у справі № 404/6619/17: «Накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок.» «Вирішуючи спір, суд апеляційний суд виходив із того, що відчуження об`єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі.» Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним правочину щодо передачі [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення № [NUMBER] , загальною площею 225,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який оформлено актом приймання-передачі від 21.06.2012 року, - оскільки оспорюваний двосторонній акт від 21.06.2012 року, який, як зазначено судом вище, свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін даного двостороннього правочину на перехід/набуття права власності на спірне нерухоме майно, вчинено [PERSON] як стороною правочину, обізнаною про накладення на це майно заборони його відчуження внаслідок укладення іпотечного договору від 01.08.2007 року, стороною якого він також є, тому такий правочин порушує публічний порядок та є недійсним у розумінні положення статті 228 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності знаходиться майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. (Постанова Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 916/780/18; Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 922/1593/16) З огляду на вищенаведені висновки Верховного Суду та встановивши недійсність правочину від 21.06.2012 року щодо передачі [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення № [NUMBER] , загальною площею 225,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який, відповідно, внаслідок недійсності не породжує прав для його сторін,- суд визнає правомірною вимогу позивача про визнання недійсним також і свідоцтва про право власності Серії [NUMBER] від 28 вересня 2012 року, яке видано Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі вказаного правочину від 21.06.2012 року та виданого щодо нього наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 28.09.2012 року № 845-В. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться у тому числі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень») Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19) З огляду на вищенаведені зміни до статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наведені висновки Верховного Суду, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно ТОВ «ДМЛ» на нежилі приміщення № 1 по № 10, загальною площею 225,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , з одночасним визнанням за відповідачем [PERSON] права власності на нежиле приміщення [ADDRESS] , яке було зареєстровано за ним 29.09.2008 року, - суд визнає належним способом захисту порушеного права позивача в розрізі даного спору. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДМЛ», [PERSON] , Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності, - є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий зір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, ураховуючи задоволення позову щодо трьох основних вимог немайнового характеру, з відповідачів [PERSON] та ТОВ «ДМЛ» на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 6 306,00 грн., тобто по 3 153,00 грн. з кожного. Докази понесення позивачем інших судових витрат в матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене та

Outcome: approved