Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] в особі представника звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 20.04.1973 року. Право власності на земельну ділянку набуто на підставі рішення Київської міської ради від 09.11.2017 року № 234/3241, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га. Із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва. Відповідно до Довідки Форма №3 у даному будинку проживають (зареєстровані) вісім осіб, із них: [PERSON] - зареєстрована з 15.07.1999 р.; [PERSON] - зареєстрована з 15.07.1999 р.; [PERSON] - зареєстрований з 30.11.2006 р. Однак, позивач зазначає, що вказані особи фактично не проживають за даною адресою, і з моменту реєстрації ніколи не проживали. Позивачем як власником будинку, щомісячно здійснюються додаткові витрати на утримання будинку (оплата житлово-комунальних послуг) у зв`язку із реєстрацією відповідачів у її будинку. 20.08.2019 року позивачем, за для можливого досудового врегулювання виниклих спірних відносин було направлено на адреси реєстрації та фактичні адреси проживання відповідачів лист, з пропозицією добровільного зняття з реєстрації. Окрім того, листом було попереджено відповідачів, що в разі ігнорування пропозиції викладеної в листі, позивач буде вимушений звернутися з позовом до суду. Однак, на дату звернення з даною позовною заявою до суду, відповідачі з реєстрації в добровільному порядку не знялись, в зв`язку з чим виникла необхідність за для звернення з відповідною позовною заявою до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.09.2019 року, у справі відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 20.04.1973 року. Право власності на земельну ділянку набуто на підставі рішення Київської міської ради від 09.11.2017 року № 234/3241, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га. Із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до Довідки Форма №3 у даному будинку проживають (зареєстровані) вісім осіб, а саме: - [PERSON] - зареєстрована з 22.05.1973; - [PERSON] - зареєстрований з 29.06.1974; - [PERSON] - зареєстрований з 28.02.1991; - [PERSON] - зареєстрований з 01.06.1991; - [PERSON] - зареєстрований з 25.06.1986; - [PERSON] - зареєстрована з 15.07.1999; - [PERSON] - зареєстрована з 15.07.1999; - [PERSON] - зареєстрований з 30.11.2006. Як зазначає позивач, зазначені особи фактично не проживають за даною адресою, і з моменту реєстрації ніколи не проживали. 20.08.2019 року позивачем, за для можливого досудового врегулювання виниклих спірних відносин було направлено на адреси реєстрації та фактичні адреси проживання відповідачів лист, з пропозицією добровільного зняття з реєстрації. Окрім того, листом від 20.08.2019 було попереджено відповідачів, що в разі ігнорування пропозиції викладеної в листі, позивач буде вимушений звернутися з позовом до суду. Однак, на дату звернення з даною позовною заявою до суду, відповідачі з реєстрації в добровільному порядку не здались, в зв`язку з чим виникла необхідність за для звернення з відповідною позовною заявою до суду. Окрім того, за для підтвердження факту не проживання за адресою реєстрації відповідачів, було складено Акт від 26.09.2009 року, яким засвідчено факт не проживання відповідачів з 1999 року. В подальшому, 12.06.2019 року головним спеціалістом управління ЖКГ Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації Шевченко Ю.В. було складено акт про фактичне проживання (не проживання) особи від 12.06.2019 за адресою: [ADDRESS] , яким також встановлено, що відповідачі з 1999 року за зазначеною адресою не проживають. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачі більше року без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований, при цьому витрат на утримання вказаної квартири не несе, суд приходить до висновку, що останні втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а тому вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: approved