Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2015 року. У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі по справі, які за вказаною вище адресою не проживають з червня 2015 року, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні квартири. Просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник адвокат [PERSON] надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримали вимоги, просили позов задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У зв'язку із неявкою відповідачів в судове засідання, судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до договору купівлі-продажу 12.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., позивач є власником квартири [ADDRESS]. Згідно інформації, наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON]. зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до акту комітету самоорганізації населення «Центральний-I» № 91 від 19.02.2018 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], однак не проживають за вказаною адресою з червня 2015 року по теперішній час. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] понад два роки, вони втратили право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved