Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 22.04.2020 [PERSON] звернулася до Кіцманського районного суду Чернівецької області із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. Вказує, від шлюбу у них з відповідачем дітей немає. На даний час вони не можуть дійти згоди щодо поділу майна подружжя в добровільному порядку, а тому вказує, що вимушена звернутися до суду. Зазначає, що вони з відповідачем спільно проживали з 1994 року до червня місяця 2018 року, і за час такого проживання за спільні кошти та спільними силами побудували приблизно з 1998 року житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В 2006 році закінчили будівництво та почали проживати у цьому будинку. Право власності на нього зареєстровано 14.05.2018 року. З посиланням на відповідні правові норми, просить визнати вищезазначений житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначити частки за [PERSON] та [PERSON] рівними, по Ѕ, що становить в грошовому виразі по 87\~201, 5 грн. та виділити такі частки. (а.с. 1-25). Відзив на позовну заяву відповідачем у встановлений судом термін не подано. Зустрічні позовні вимоги 01.07.2020 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] та просить суд визнати житловий будинок [ADDRESS] його особистою приватною власністю . Разом з тим, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що земельну ділянку за адресою [ADDRESS] він отримав під будівництво в 1989 році , згідно рішень засідання правління колгоспу ім.Шевченка від 14.03.1989 року та від 30.03.1989 року, погоджених Рішенням Драчинецької сільської ради №18/4 від 06.04.1989 року , якими йому було виділено земельну ділянку для будівництва , площею 0,25 га. Після отримання земельної ділянки вже в травні 1989 року він розпочав будівництво житлового будинку та господарських будівель , літньої кухні, вбиральні, сараїв, яке в загальному закінчив в 1990 році . Фактичні шлюбні відносини з [PERSON] розпочали наприкінці 1998 року , а 20.01.1999 року вони одружились. Згодом в 2000 році він закінчив будівництво тільки огорожі, хвіртки та воріт. В подальшому всі оздоблювальні та ремонтні роботи по будинку проводились виключно за його кошти. [PERSON] з дочкою він прописав в своєму будинку тільки в 2006 році.Однак державну реєстрацію права власності на власний будинок він провів аж в 2018 році, однак дане не дає права [PERSON] стверджувати, що будинок є спільно набутим подружжям за час шлюбу. Вважає, що надані ним письмові докази повністю підтверджують , що спірний будинок та господарські споруди було ним збудовано та набуто до початку шлюбних відносин та реєстрації шлюбу з позивачем, а тому вони належать йому на праві особистої приватної власності згідно п.1ч.1 ст.57 СК України. Разом з тим, вказує, що [PERSON] не проживає в його домогосподарстві вже більше двох років , що підтверджується довідкою Драчинецької сільської ради №1333 від 25.06.2020 про те, що з 19.11.2018 року в спірному будинку він проживає сам та є його власником. Вважає, що дана обставина надає підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. Відзиву на зустрічну позовну заяву не поступило. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи. Вказана справа за вищезазначеною позовною заявою, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2020 року, передана на розгляд судді Мінів О.І. (а.с.26). Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 квітня 2020 року прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25 травня 2020 року. В підготовчому засіданні 10.07.2020 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим будинком, об`єднавши в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. (а.с.74-75) 22.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справи до судового розгляду по суті. (а.с.84-85) Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Позиція сторін у судовому засіданні. Судом задоволено клопотання сторін про виклик та допит свідків в судовому засіданні, а також про допит позивача [PERSON] як свідка з приводу фактичних обставин справи. У судовому засіданні 13.10.2020 представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та просив первісну позовну заяву задовольнити, визнати будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] спільним майном подружжя, виділивши [PERSON] Ѕ частку будинковолодіння, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Підтвердженням спільного зведення домогосподарство є державна реєстрація нерухомого майна, що відбулась в 2018 році в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно, вимоги заявлені в зустрічній позовній заяві не визнає повністю, просить відмовити у їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічну позовну заяву, наполягали на визнанні спірного житлового будинку особистою приватною власністю [PERSON] , а також просили суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки не проживає в ньому більше 1 року без поважних причин. У задоволенні первісного позову просили відмовити повністю. Крім того, [PERSON] пояснив , що в період з 1989 -1991 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Спільно колишнє подружжя проживало в [ADDRESS] , та спільно будували дане домогосподарство, яке завершили 1990 року, що підтверджується технічним паспортом. В 1991 році після розірвання шлюбу він виплатив грошову компенсацію [PERSON] за її частку у спільному майні подружжя. Після цього аж в 1998 році він розпочав спільне проживання з [PERSON] , яка переїхала з дочкою проживати в його будинок. А тому , вважає, що спірний будинок є його особистою власністю. Визнає, що деякі оздоблювані роботи, а також купівля меблів здійснювались спільно з [PERSON] , і він готовий сплатити компенсацію, якщо буде така вимога. На уточнюючі запитання суду [PERSON] визнав ту обставину, що гараж був побудований в 2010 році . Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так,\~ [PERSON] , яка, будучи допитаною за її згодою в якості свідка, повідомила суду, що фактично вона проживає в [ADDRESS] , однак значиться зареєстрованою в [ADDRESS] . З [PERSON] вони розпочали спільне проживання як подружжя з січня 1994 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювали будівництво житлового господарства. Будівництво спірного домогосподарства відбувалось поступово та тривало на протязі багатьох років. Спільно проживали в літній кухні за адресою [ADDRESS] , яка являла собою, на той час, одну продовжувану будівлю, що також включала вбиральню та стодолу. В 1998 році вони спільно своїми силами розпочали будівництво будинку , дровітні та криниці. В будівництві допомагали сусіди та родина. В 1999 році зареєстрували шлюб, який тривав 25 років, тобто до жовтня 2019 року. В 2006 році закінчили та посвятили будинок, після чого зайшли в нього проживати. Також в 2006 році, зі згоди чоловіка, вона з дочкою прописались в будинку. В 2010 році вибудували гараж. Вважає, що нарівні з чоловіком брала участь в будівництві, ремонтних та оздоблювальних роботах , купівлі меблів та іншого , як коштами , так і своєю працею. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які являються сусідами та добрими друзями [PERSON] , повідомили суду, що коли [PERSON] розлучався з першою жінкою, то виплатив їй компенсацію за спільне будівництво літньої кухні, стайні та фундаменту під будинок. Вже після першого розлучення [PERSON] звів повністю будинок. Свідки разом з іншими сусідами допомагали будувати будинок спільними силами [PERSON] , а [PERSON] готувала їжу для них. Як подружжя сторони почали проживати з 1998 року, разом вже будували гараж та паркан, а також купували спільно все , що всередині будинку. Свідок [PERSON] , яка обіймала посаду секретаря Драчинецької сільської ради та 26.04.2018 року видала довідку №712 , що стала підставою для внесення відомостей про рік побудови спірного домогосподарства в технічний паспорт. Так, свідок в судовому засіданні повідомила про те, що дійсно в 2018 році видавала відповідну довідку [PERSON] на основі відкритого номеру в погосподарській книзі в 1989 році, а значить там вже було розпочато будівництво. Однак, які саме будівлі були вже зведені їй невідомо, така інформація записана зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка являється невісткою [PERSON] , повідомила, що з 1995 року вона з чоловіком проживали через дорогу від Івончаків в с.Драчинці. В той час [PERSON] та [PERSON] вже проживали разом в старій літній куні, не поштукатуреній, так як будинку ще не було. Після 2001 року сторони розпочали будівництво будинку , вся родина, з обох сторін, спільно допомагала в будівництві будинку, яке тривало до 2006 року. [PERSON] дочка [PERSON] та падчерка [PERSON] , пояснила, що в 1994 році, коли їй було 5 років, вони з матір`ю переїхали проживати до [PERSON] в с.Драчинці. Спочатку проживали в літній кухні, одночасно спільним зусиллями усіх родичів поступово зводили будинок, який в момент заселення складався із фундаменту. В 2006 році перейшли проживати до будинку. До її одруження в 2010 році закінчили будівництво гаражу, встановили паркан, браму та поштукатурили будинок. Мати нарівні з вітчимом брала участь в будівництві та оздоблюванні будинку та всього господарства вцілому, спільно купували меблі. В грудні 2018 році мати пішла від [PERSON] , всі речі та одяг залишила в будинку. Свідок [PERSON] брат позивача за первісним позовом, надав показання аналогічні свідками [PERSON] та [PERSON] , додавши до він особисто брав участь в будівництві спірного житлового будинку нарівні з іншими родичами . Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1999 року, який зареєстрований виконавчим комітетом Драчинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №01.Відповідно до заочного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15.08.2019 року, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дружина залишилася на прізвищі « [PERSON] ». Таке рішення набрало законної сили 17.09.2019 року (а.с.7-8). Згідно архівної довідки від 02.06.2003 року №120 Кіцманської районної державної адміністрації , [PERSON] було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку та погоджено рішення зборів колгоспників від 14.03.1989 року про виділення йому земельної ділянки для будівництва (протокол №18 від 06.04.1989 року). (а.с. 46) Як вбачається із Протоколу №5 засідання правління колгоспу ім..Шевченка від 30.03.1989 року, вирішено рекомендувати зборам уповноважених наділити присадибну ділянку [PERSON] 0,25 га. За результатами, Драчинецька сільська рада прийняла рішення №18/4 від 06.04.1989 року про клопотання перед виконкомом Кіцманської районної ради народних депутатів про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку [PERSON] (а.с.47-51) Також суду надано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] від 02 травня 2018 року, замовником є [PERSON] . В описі характеристик будинку, господарських будівель та споруд, вказано, що житловий будинок літ А - 1990 року побудови, загальною площею 153,90 кв.м. та житловою 71,40 кв.м.; гаража літ.Б-1990 року побудови, 40,10 кв.м.; вбиральні літ.В - 1990 року побудови, 1,60 кв.м.; сараю літ.Г- 1990 року побудови, 37,50 кв.м.; сараю літ.Д-1990 року побудови, 25,00 кв.м.; літньої кухні літ.Е-1990 року побудови, 39,90 кв.м.; сараяліт.Ж-1990 року побудови 39,90 кв.м.; огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3 та колодязя питного №4 (а.с.9-11). Відповідно до листа інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] №26 від 02.05.2018 року, житловий будинок з господарськими будівлями (згідно довідки Драчинецької сільської ради №712 від 26.04.2018 року) побудовано до 05.08.1992 року, що згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна не є самочинним будівництвом . (а.с.55) Відповідно до довідки №712, виданої Драчинецькою сільською радою Кіцманського району 26.04.2018 року , [PERSON] належить житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , особ.рах. 0487 стор.181. (а.с.56) Згідно посвідчених копій погосподарських книг по спірному будинковолодінню за період 1986-1990, 1991-1995,1996-2000,2001-2005, 2006 -2010 рр., надані Драчинецькою сільською радою на адвокатський запит встановлено наступне. В період з 1989 -1999 рр. [PERSON] одноосібно значився зареєстрованим в домогосподарстві [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою з 2006 року.(а.с.60-65) Згідно даних Інформації з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №203607771 від 11.03.2020 року, 08.05.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1550822073225 (а.с.12). Відповідно до даних Звіту про оцінку майна житлового будинку (літ А), загальною площею 153, 90 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , його ринкова вартість, станом на 30 березня 2020 року становить 174\~403 грн. (а.с. 13-24). Відповідно до довідки Драчинецької сільської ради №1333 від 25.06.2020 року, [PERSON] проживає та є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з 19.11.2018 року проживає сам. (а.с.57) Норми права, які застосував суд. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія\~СК України. За положеннями ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт , в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843ЦС17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Аналогічний висновок зроблено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) з приводу того, що згідно\~зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За змістом\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Мотиви з яких виходить суд та оцінка суду. Судом встановлено, що подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі з 20.01.1999 року по 17.09.2019 року, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет. За час перебування в шлюбі, на протязі 20 років, подружжям спільно та поступово здійснювалось будівництво спірного домогосподарства за адресою [ADDRESS] , яке тривало на протязі багатьох років аж до 2010 року. Ними також спільно здійснювались ремонтні , оздоблювані роботи в уже існуючій літній кухні та вбиральні, стодолі. За результатами допиту усіх свідків в судовому засіданні встановлено, що будівництво житлового господарства дійсно тривало на протязі багатьох років, і в будівництві спільно брали участь подружжя, кожен своєю працею, зокрема [PERSON] готувала їжу для робітників. Будували своїми силами, допомагали сусіди та родичі з обох сторін подружжя. Сторони також не заперечували того, що будівництво гаражу завершено в 2010 році, а інші ремонтні та оздоблювальні роботи в господарстві, купівля меблів та іншого, здійснювалась за спільні кошти подружжя аж до моменту розірвання шлюбу. А дане ставить під сумнів відомості в технічному паспорті на домогосподарство, що виданий 02.05.2018 року, щодо 1990 року побудови усіх будівель в домогосподарстві, а саме: житлового будинку, гаражу, вбиральні 3 сараїв та літньої кухні. Як зазначила\~свідок [PERSON] - секретар Драчинецької сільської ради, 26.04.2018 року вона видала довідку №712 , що стала підставою для внесення відомостей про рік побудови спірного домогосподарства в технічний паспорт. Така довідка видана зі слів [PERSON] та на основі відкритого номеру в погосподарській книзі в 1989 році, оскільки в 1989 році [PERSON] виділялась земельна ділянка під будівництво в [ADDRESS] . Однак, що саме було зведено і коли їй невідомо, оскільки на місце вона не виїжджала. Державна реєстрація права власності на новостворене нерухоме майно відбулася в період перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі, а саме 08.05.2018 року , що відповідно до статті 60 СК України в поєднанні зі статтею 331 ЦК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на зазначене домогосподарство. Таким чином, спірна нерухомість набута [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] . У суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно [PERSON] та є його особистою приватною власністю, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Отже, слід визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 153,90 кв.м. та житловою 71,40 кв.м., а також гаража літ.Б; вбиральні літ.В; сараю літ.Г; сараю літ.Д; літньої кухні літ.Е; сараю літ.Ж; огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3 та колодязя питного №4, вартістю 174\~403 гривні, об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Враховуючи, що суд визнає частки майна дружини та чоловіка рівними, слід визначити по Ѕ частці спільного майна за кожним із подружжя , що становить в грошовому виразі по 87201,5 грн. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на те, що з колишньою дружиною [PERSON] він збудував спірне домогосподарство та після розірвання шлюбу в 1991 році сплатив їй половину вартості майна, оскільки така обставина нічим не доведена. Дане твердження суд також вважає безпідставним з огляду на те, що як сторони , так і свідки, в судовому засіданні ствердили про поступове зведення домогосподарства подружжям [PERSON] ( [PERSON] ) протягом багатьох років 20 років перебування в шлюбі, під час яких подружжя мало взаємні права та обов`язки, бюджет, вели господарство, утримували худобу та спільною працею, коштами зводили будівлі в домогосподарстві. Судом також встановлено, що подружжя розпочало шлюбно-сімейні стосунки ще задовго до офіційної реєстрації шлюбу , після того як [PERSON] з дочкою в 1998 році переїхали проживати в господарство [PERSON] , яке на той час складалось із літньої кухні, вбиральні та стодоли. Однак на протязі 20 років перебування в зареєстрованому шлюбі та завдяки спільним зусиллям, домогосподарство в [ADDRESS] прийняло такий вигляд, який має на сьогоднішній день, включаючи зведений житловий будинок , господарські будівлі і споруди, колодязь, ворота огорожу та хвіртку. Суд установив, що житлове господарство в [ADDRESS] є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, [PERSON] є співвласником вказаного приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом. Відповідач за зустрічним позовом не втратила право власності на вказане домогосподарство, відповідно до\~статей 319,\~321 ЦК України. Відтак, суд приходить до переконання про задоволення первісного позову повністю, в той час коли зустрічна позовна заява про визнання домогосподарства особистою приватною власністю та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, до задоволення не підлягає. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо судових витрат Стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч.1ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції, наданої позивачем за первісним позовом при звернені до суду із даним позовом нею сплачено 872, 10 грн. судового збору (а.с.10), які слід стягнути з відповідача за первісним позовом, оскільки первісний позов задоволено в повному обсязі. Оскільки суд дійшов переконання про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви , то судові витрати сплачені [PERSON] , компенсації не підлягають. На підставі ст.ст. 3, 21, 60, 61, 63, 68-71 СК України, п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.182, 328, 331, 355, 368, 372, 392 ЦК України,

Outcome: approved