Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з неодноразовим уточненням позовних вимог з позовом,\~ в якому остаточно просить визнати квартиру [ADDRESS] її особистою власністю, оскільки квартира придбана на її особисті кошти від продажу спадкового майна . Позивач [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з неодноразовим уточненням позовних вимог з позовом,\~ в якому остаточно просить поділи спільне майно подружжя - квартиру [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на 2\\3 частки зазначеної квартири , відступивши від рівності часток подружжя з огляду на те, що на його утриманні перебуває їх спільна дитина. Також просив вселити його разом з неповнолітнім сином у вказану квартиру та зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням. Справа перебувала в провадженні інших складів суду, позови [PERSON] та [PERSON] об'єднані ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 30 вересня 2015 року в одне провадження, передані на розгляд судді Гуденко О.А. 19 лютого 2016 року. Позивачка [PERSON] та представник позивачки в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з викладених підстав, проти задволення позову [PERSON] заперечували за безпідставністю вимог. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з викладених підстав, проти задволення позову [PERSON] заперечували . [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що дійсно спірну квартиру придбали вони разом з дружиною за спільні кошти і для проживання сімї, разом обирали, разом позичали кошти , яких не вистачалао на купівлю. Так, гроші в еквіваленті 30 000 доларам США вони отримали від продажу спадкової квартири відповідачки в м.Запоріжжі, 6000 доларів США позичили у знайомих, борг віддавав саме він . Також крім цих коштів квартира придбаваася і за рахунок спільних збережень, що загалом становило близько 10 000 доларів США. Оскільки протягом усього часу існування їх сім'ї у них завжди були всі кошти і все майно спільне , квартира придбавалася спільно і для спільного проживання сім'ї , вважає , що квартира є спілоьним сумісним майном подружжя. Оскільки їх спільний син проживає останні два роки з ним і повністю перебуває на його утриманні, просив збільшити його частку у спільному майні до 2\\3 часток. Вислухавши поясненя сторін та вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, з 09 вересня 1997 року по 20 грудня 2015 року ( Свідоцтво про розірвання шлюбу від 20.12.2006, актовий запис № 579) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу двокімнатної квартири від 27 серпня 2014 року, вартість квартири за договором зазначена 84 244 грн. 30 серпня 2013 року вона зареєструвала своє місце проживання в ній і проживає там по теперішній час. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 липня 2013 року [PERSON] продала належну їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( заповіт складений на її імя 13.11.2009 року [PERSON]Г.) від 09 липня 2013 року на праві власності квартру № 28 по вул.Цитрусовій, 8 у м.Запоріжжі. Ціна продажу квартири зазначена в договорі 240 000 грн. Як пояснила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є матір'. позивачки, вона дійсно допомаала зятю [PERSON]В, позичати 6 000 доларів США для придбання спірної квартири, але чи дійсно ці кошти витрачалаися на купівлю цієї квартири і дійсну вартість квартири - вона не знає достовірно. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ Відповідно до положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до правил ст. 61 цього Кодексу , якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже посилання [PERSON] та його представника , як на підставу визнання спірної квартири спільним майном подружжя , на те, що квартира була придбана для спільного проживання - є наслідком невірного тлумаченн норм права. Згідно п.23,24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тихпідстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;\~\~\~\~2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вищенаведеними матеріалами справи підтверджується той факт,що спірна квартира , хоча і була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але придбана за особисті кошти позивачки - а саме за кошти, отримані від продажу майна, що отримане в порядку спадкування , що не заперечував в судовому засіданні відповідач. [PERSON]В, не підтвердив належними та достосвірним доказами, що спірна квартира була придбана за ціну більшу, ніж зазначено у договрі купівлі-продажу, оскільки відповідно до ст. 656,691 ЦК України - ціна продажу є істотною умовою договору купівлі-продажу і її зазначення в договорі є обовязковою. Жодних письмових доказів на спростування того, що ціна квартири є іншою, ніж зазначено в нотаріально посвідченому договорі , відповідач суду не надав. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані і підлягають задоволенню. Не спростовують висновки суду і матеріали справи, оскільки навіть в експертному висновку № 120-732 від 28 липня 2014 року, якй надав сам [PERSON], зазначено, що вартість спірної квартири середньоринкова становить приблизно еквівалент 33 000 доларів США. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на частку зазначеної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, то з огляду на вищенаведені висновки суду - то такі вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки вимоги позову про його вселення та зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою є похідними від вимог про визнання за ним права власності на цю квартиру - то у їх задоволенні також слід відмовити. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір у разі відмови у задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved