Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

У вересні\~2020\~року позивач\~звернувся до\~суду із\~позовом до\~Броварського відділу\~поліції Головного\~управління Національної\~поліції в\~Київській області,\~третя особа\~Броварська міська\~державна нотаріальна\~контора про\~ усунення\~ перешкод\~у здійсненні\~права користування\~та розпорядження\~майном шляхом\~зняття арешту з квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 9812850 зареєстрований 11.06.2020 року 18:05:17 за № 9812850 реєстратором: Броварською міською державною нотаріальною конторою, 07400, Київська область, м. Бровари, пр-т. Незалежності, 11, накладений згідно постанови, б/н 11.05.2010, Броварський МВ ГУ МВС України (слідчий Русілов В.М.), вх.№ 599/02-32 від 11.05.2010 року. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане на підставі рішення виконкому Броварської міської ради № 567 від 11 листопада 2008 року. 08\~травня 2010\~року відбулось\~пограбування вказаної\~квартири.З квартири було викрадено разом з іншими документами також документи на квартиру, а саме свідоцтво про право власності, технічний паспорт, витяг про реєстрацію права власності. У зв`язку із цим позивач звернувся до відповідача, тоді ще Броварського відділу міліції Київської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Позивач зазначив, що за його клопотанням під час проведення слідства було накладено арешт на вищезазначену квартиру. Разом з тим, позивач подав заяву до видавництва газети Нове життя про втрату документів на квартиру для того, щоб можна було отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. На даний час позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н від 04.06.2010) видане на підставі рішення виконкому Броварської міської ради № 257 від 25 травня 2010 року. Позивач зазначає, що він з метою реалізації належного на праві власності майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , звернувся до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Авраменко Наталії Анатоліївни. Під час підготовки нотаріальних дій з`ясувалось, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру накладено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 9812850 зареєстрований 11.06.2020 року 18:05:17 за № 9812850 реєстратором: Броварською міською державною нотаріальною конторою, 07400, Київська область, м.Бровари, пр- т Незалежності, 11, (04595) 5-44-61. Підстава обтяження: постанова, б/н 11.05.2010, Броварський MB ГУ МВС України (слідчий Русілов В.М.), вх.№ 599/02-32 від 11.05.2010 року. Позивач вказує, що для зняття арешту із нерухомого майна він звернувся із листом до Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. З листа заступника начальника-начальника слідчого відділу майора поліції Олексія Шаповал № Т-695 від 26.08.2020 р. вбачається, що вирішити питання зняття арешту необхідно у судовому порядку, оскільки зняти арешт у кримінальній справі за № 10-07-06179-001 від 08.05. 2010 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, не представляється можливим оскільки кримінальна справа зупинена на підставі п.3 ст. 206 КПК (в редакції 1960 року). Згідно підп. 3 ст. 206 КПК (в редакції 1960 року) кримінальна справа зупиняється коли не встановлено особу, яка вчинила злочин. Таким чином, позивач вказує на те, що він як власник, не має можливості належним чином здійснювати своє право власності на належне мені майно та підстав для існування накладення арешту на майно не має, а відповідач позбавлений можливості самостійно зняти арешт з майна, виникла необхідність звернутися із позовом до суду за захистом своїх прав. \~ \~ \~ \~Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду подана заява про можливість розгляду справи у їх відсутності, в якій також позивач просить задоволити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник Броварської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подана заява про можливість розгляду справи у відсутності представника. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини у справі, відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н від 04.06.2010) видане на підставі рішення виконкому Броварської міської ради № 257 від 25 травня 2010 року.(а.с. 10) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру накладено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 9812850 зареєстрований 11.06.2020 року 18:05:17 за № 9812850 реєстратором: Броварською міською державною нотаріальною конторою, 07400, Київська область, м.Бровари, пр-т. Незалежності, 11, (04595) 5-44-61. Підстава обтяження: постанова, б/н 11.05.2010, Броварський MB ГУ МВС України (слідчий Русілов В.М.), вх. № 599/02-32 від 11.05.2010 року. (а.с. 14-15) Згідно листа заступника начальника-начальника слідчого відділу майора поліції Олексія Шаповал № Т-695 від 26.08.2020 р. вбачається, що вирішити питання зняття арешту необхідно у судовому порядку, оскільки зняти арешт у кримінальній справі за № 10-07-06179-001 від 08.05. 2010 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, не представляється можливим оскільки кримінальна справа зупинена на підставі п.3 ст.206 КПК (в редакції 1960 року). (а.с. 16) Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства. Аналогічне положення міститься й у статті 19 чинного ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391\~цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214\~КПК України\~1960\~року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170\~КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI\~"Перехідні\~положення"\~КПК України\~2012\~року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19\~Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9\~КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для подальшого існування такого виду обтяження, та його існування перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю.

Outcome: approved