Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Представник позивача, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що [PERSON] звернулася до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 04 жовтня 2007 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у її заяві. Протягом строку дії договору відповідач систематично порушувала його умови, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 65\~273,19 грн. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідачки на користь банку борг за кредитним договором та судові витрати, а розгляд справи проводити без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Дикун І.В. подав заяву в якій просить розгляд справи проводити в його та відповідачки відсутності, щодо позву заперечив на підставі зазначених у відзиві та заперечення аргументів. Так у відзиві на позивну заяву представник відповідачки зазначив, що сама по собі анкета-заява від 04 жовтня 2007 року суперечить вимогам ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки визначені в ній умови є несправедливими у зв`язку із встановленням жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця та установленням обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Вважає, що порушено порядок укладення правочину і сама по собі анкета-заява не є повноцінним кредитним договором. Оскільки не дотримано форми та змісту його укладення. Зазначає, що відповідачку не ознайомлено з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», оскільки на них відсутні її підписи. Тому згідно ч. 7 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - заяву - анкету від 04.10.2007 року слід вважати недійсною з моменту її укладення. Представник відповідачки зазначив, що згідно із довідкою долученою позивачем до матеріалів справи між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був 04 жовтня 2007 року підписаний договір №б/н, за яким рахуються наступні картки: 1)№ [NUMBER] : дата відкриття 17 серпня 2007 року; термін дії до 08/11; 2)№ [NUMBER] : дата відкриття 08 серпня 2012 року; термін дії 04/16; 3)№ [NUMBER] : дата відкриття 21 серпня 2015 року; термін дії 04/18. Тобто позивач визнає, що кінцевою датою дії спірного кредитного договору є дата 08/11. Однак вказує, що відповідно до заяви-анкети була видана тільки картка - № [NUMBER] і саме на неї тільки мали йти всі платежі, що підтверджується самою заявою-анкетою, термін дії якої 08/11. Зазначає, що банк почав кредитні відносини з відповідачем з 17 серпня 2007 року (тобто до підписання заяви-анкети), без будь-якого волевиявлення останньої, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування в якій зазначено, що 17 серпня 2007 року стартував картковий рахунок. \~ \~ \~ \~Представник позивача вказує, що з наданої Банком роздруківки по руху коштів по картці - № [NUMBER] вбачається, що станом на 08/11 у відповідачки відсутня будь-ка заборгованість по ній. Тобто зобов`язання були виконані. Проте, з 08/11 року, незважаючи на те, що термін дії картки закінчився, без відома [PERSON] позивач почав нараховувати їй проценти за користування кредитом, страхові платежі, платежі по тілу кредиту, хоча воно було погашене. Вважає посилання позивача на те, що сторони дійшли згоди щодо Умов та Правил, що почали діяти з 01 вересня 2019 року, оскільки в цей період відповідачка нічого не погоджувала з позивачем, а термін дії картки закінчився у серпні 2011 року. Представник відповідачки вважає, що позивачем пропущено строк позовної даності у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності. Вказує, що станом 04/18 відповідачкою погашено всю заборгованість за кредитним договором, адже представник позивача вказує позові, що кредитний ліміт був збільшений до 20900 грн., що відповідно є тілом кредиту. Представник позивача зазначив, що відповідачка здійснювала виплати тому, що піддавалася постійному телефонному тиску зі сторони позивача. Так, після 01 травня 2018 року відповідачкою сплачено на користь позивача 67388,69 грн., що навіть перевищує заявлену в позові заборгованість. Просить в задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн. Позивачем надано відповідь на відзив у якому представник позивача вказав, що не погоджується із посиланням представника відповідача, що заява-анкета не являється кредитним договором , оскільки вказаний договір укладено на підставі норм визначених ст. 634 ЦК України - договір приєднання , відповідно до умов якого позичальник приєднується до запропонованих банком умов. Вважає безпідставним твердженням, що кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки при його укладенні між сторонами досягнуто домовленості щодо придбання та виникнення цивільних прав та обов`язків. Складовими частинами укладеного кредитного договору визначає заяву, Умови, Правила та Тарифи, з якими відповідач була ознайомлена, про що свідчить її підпис у заяві. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідачка прийняла умови договору та погодилася із ними. Вказує, що до позовної заяви долучені саме ті умови, Правила та тарифи, з якими було ознайомлено відповідача при укладенні кредитного договору та узгоджено істотні умови договору, із вказанням у анкеті-заяві розміру процентної ставки 1,9 відсотків (22,8 відсотки річних). А посилання представника відповідачки на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на вказані правовідносини, оскільки спірний кредит не являється споживчим кредитом, грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Представник позивача зазначив, що відповідачка своїм підписом засвідчила що погодилася на Умови, Правила та тарифи, після ознайомлення із ними. Більше того відповідачка тривалий час виконувала умови кредитного договору, що свідчить про її згоду з вказаними умовами. В своїх запереченнях представник відповідачки вказав, не погодився із твердженнями позивача та вказав, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Оскільки, згідно із роздруківкою наданою представником позивача у відповідачки відсутня будь-яка заборгованість, тобто всі свої зобов`язання вона виконала належним чином. Однак, позивач після закінчення терміну дії картки без відома [PERSON] почав нараховувати їй проценти за користування кредитом, страхові платежі по тілу кредиту, яке було погашено. Посилання позивача на те, що відповідач тривалий час виконувала договір, а отже була ознайомлена з його умовами спростовує тим, що остання піддавалася постійному тиску у зв`язку із чим отримавши кредит у розмірі 1\~000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, сплатила банку майже 90\~000 грн., а саме після 01 травня 2018 року сплатила позивачу 62\~273,19 грн., що становить суму заявлених вимог, отже вся заборгованість, незважаючи на її безпідставність сплачена. Крім того, у позовній заяві представником позивача вказано, що заборгованість за тілом кредиту відсутня, зазначивши лише заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 51\~606,10 грн., що не є тотожними поняттями. Щодо строку дії договору представник позивача наполягає на квітні 2018 року, то з цього часу він не мав права нараховувати будь-які відсотки, комісії, винагороди, страхові платежі, чи змінювати відсоткові ставки. Тому вважає, що право банку нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 31 січня 2012 року. Тому просить в задоволенні позову відмовити. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 04 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою укладено договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно умов якого відповідачці видається кредитна карта, встановлюється кредитний ліміт за платіжною карткою та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 15 листопада 2020 року становить 65\~273,19 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 51606,10 грн. (в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту), заборгованість простроченими відсотками 13\~667,09 горн.. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Згідно з ч. 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже, з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України, споживач банківських послуг лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як вбачається з матеріалів справи, у Анкеті-заяві містяться лише анкетні дані відповідачки та волевиявлення останньої на отримання кредитної картки. Відповідно до Витягу з Умов та правил надання банківських послуг банк у разі прийняття позитивного рішення випускає клієнту картку на підставі Заяви. Разом з тим, з копії Анкети-заяви неможливо встановити, яке саме рішення було прийнято банком та тип банківської картки, яку отримала відповідач: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», у разі її отримання, а, отже, і відсоткову ставку за користування кредитом, яка безпосередньо залежить від типу банківської картки. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 04 жовтня 2007 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягами з Тарифів та з Умов відповідач ознайомлений та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-13цс19) зазначено, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на вищенаведене Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (провадження № 14-13цс19) зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). За таких обставин, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 жовтня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Таким чином, судом не здобуто доказів того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-13цс19), з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Переконливих доказів того, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, суду не представлено. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази є належними та допустимими, у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідачка, відповідно до наданого позивачем розрахунку, користувалася кредитом наданими їй банком, за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 15 листопада 2020 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за простроченим тілом кредиту\~51\~606,10 грн. Поняття «Прострочене тіло кредиту» у Умовах та правилах надання банківських послуг відсутнє. Є незрозумілим та не з`ясовується з наданих позивачем розрахунків заборгованості, яким чином була нарахована заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює нулю. Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув. У заяві позичальника від 04 жовтня 2007 року плата за прострочене тіло кредиту також не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази можливості його нарахування. Проте, виходячи із заявленої позивачем ціни позову, суми заборгованості за тілом кредиту і простроченим тілом кредиту, що вказані у розрахунку заборгованості, суд визнає дії позивача\~зловживанням процесуальними правами, оскільки позивачем заявлено спір який має очевидно штучний характер. Доказів того, що сума фактично отриманих кредитних коштів (тіло кредиту) перевищує суму фактично сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості по простроченому тілу кредиту, позивачем, в порушення вимог статей\~12,\~81 ЦПК України, надано не було, а отже у даному випадку позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 51\~606,10 грн. перед банком. Крім того, відповідачкою після закінчення строку дії кредитного договору (04/18) нею сплачено 67\~388,69 грн., вказана суму є навіть більшою, ніж вказана позивачем сума за прострочене тіло кредиту, що підтверджується наданою позивачем випискою з особового рахунку відповідача, натомість вказані кошти зараховувались не в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а в рахунок погашення відсотків, пені та неустойки по кредиту, отже, відповідачем по справі було виконано обов`язок зі сплати заборгованості за тілом кредиту. Отже, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту\~51\~606,10 грн. слід відмовити з тих підстав, що відповідач по справі не має такої заборгованості. Підлягають стягненню сплачені відповідачкою витрати на правову допомогу, які підтверджені квитанцією № 343175 (а.с. 81). Однак, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи складність справи та обсяг проведеної адвокатом роботи, суд вважає, що вказаний в позові розрахунок витрат з оплати послуг адвоката, які позивач просить стягнути із відповідача є дещо завищеним, а тому рахує доцільним визначити розмір витрат на послуги адвоката, який підлягає відшкодуванню відповідачем у сумі 5000 грн. На підставі викладеного та ст.ст. 526, 530, 610, 611, 612, 625- 629, 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved