Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У квітні 2020 року представник ККП «Маріупольтепломережа» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування кого зазначив, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа квартири складає 79,8 кв.м. Позивачем надаються відповідачам послуги централізованого опалення, за користування якими проводяться нарахування згідно до тарифів на всю опалювальну площу. Між тим, в порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою не здійснювалась, в результаті чого, станом на 01.03.2020 року утворилася заборгованість у сумі 54316,32 грн. 13 квітня 2018 року між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] укладено договір № 37 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, за умовами якого відповідачка зобов`язалась погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась станом на 01.04.2018 року у сумі 29663,43 грн., а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Проте відповідачка умови договору не виконала. У грудні 2019 року позивач звертався до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] зазначеної суми заборгованості, однак, у видачі судового наказу ККП «Маріупольтепломережа» було відмовлено. За таких підстав, підприємство було вимушено звернутися до суду із позовом та просили стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 54316,32 грн., 3% річних у сумі 2396,84 грн., інфляційні витрати, які складають 3448,28 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.08.2020 року позов ККП «Маріупольтепломережа» був задоволений та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 54316,32 грн. 3% річних у розмірі 2396,84 грн., інфляційні витрати в сумі 3448,28 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн. 30 березня 2021 року ухвалою суду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 27.08.2020 року задоволено, а заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 серпня 2020 року скасовано. Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та надіслав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що за період з 01.12.2015 року по 01.05.2021 рік змінився розмір заборгованості за послуги теплопостачання та складає 63 112,71 грн., 3% річних у розмірі 3 228,28 грн., інфляційні втрати 7 945,25 грн. Сума заборгованості за період з 01.04.2017 року по 01.05.2021 рік складає 47 289,54 грн. 3% річних 2 803,96 грн., інфляційні втрати 6 080,42 грн. Також вказують, що [PERSON] є квартиронаймачем\~ та споживачем, з якою укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підтверджує визнання заборгованості, тому суму заборгованості, яку потрібно стягнути з [PERSON] , складає 18 322,63 грн., 3% річних 424,32 грн. інфляційні втрати 1 864,82 грн. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованими у квартирі та враховуючи позовну давність тривалістю у три роки просив стягнути солідарно з вказаних осіб заборгованість за послуги теплопостачання у сумі 44 789,54 грн., суми інфляційних витрат 6 080,42 грн. та 3% річних 2 803,96 грн. На підставі цього просили стягнути: - з [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 18 322,63 грн.; - солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 44 789,54 грн.; - з [PERSON] суму 3% річних у розмірі 424,32 грн.,\~ інфляційні витрати 1 864,82 грн., ; - з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 3% річних у розмірі 2 803,96 грн., інфляційні витрати в сумі 6 080,42 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Також долучили розрахунок заявлених у позові сум, 3% річних та інфляційних витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що [PERSON] вручалась під розпис судова повістка як для нього, так і для його членів сім`ї. У цьому випадку суд вважає доцільним вдруге ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є користувачами та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), таким чином відповідачі є споживачами теплової енергії. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, статтею 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону ( в редакції, яка діяла в період виникнення спірних правовідносин) на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року (в нині діючій редакції закону) індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Також згідно з статтею 9 Закону (в нині діючій редакції) передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з розшифровкою особового рахунку № [NUMBER] , наданого ККП «Маріупольтепломережа», заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: [ADDRESS] (мешканців [ADDRESS] , пільга відсутня, опалювана площа 79,8 кв.м.), за період з травня 2018 року по березень 2020 року становить 54316,32 грн., 3 % річних 2396,84 грн., інфляційні витрати 3448,28 грн. Проте у зв`язку із заявленими відповідачем [PERSON] строків позовної давності щодо спірних правовідносин позивачем було уточнено позовні вимоги щодо сум та періоду стягнення та до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також до [PERSON] , пред`явлено окремо вимоги за період, який охоплюється трирічним строком позовної давності, а саме: з квітня 2017 року, оскільки позов був заявлений в квітні 2020 року. Згідно з наданим позивачем розрахунком позовних вимог заборгованість за послуги теплопостачання за період з квітня 2017 року по травень 2021 року становить 44 789,54 грн., 3 річних\~ 2 803,96 грн., інфляційні втрати\~ 6 080,42 грн., що заявлені до всіх споживачів, які проживають в квартирі та мають солідарно нести відповідальність за оплату спожитих послуг в межах трирічного строку позовної давності, в тому числі і [PERSON] . Вказані суми заборгованості були перевірені судом та суд вважає їх математично обґрунтованими та погоджується із ними, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. Крім того, у зв`язку із укладеним відповідачкою [PERSON] договором про реструктуризацію заборгованості № 37 від 13.04.2018 року, за яким [PERSON] зобов`язалась погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась станом на 01.04.2018 року у сумі 29663,43 грн., а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів, саме з [PERSON] підлягає стягненню решта сума заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання за період з червня 2015 року по квітень 2017 року, тобто в межах, які перевішують трирічний строк позовної давності, у зв`язку із тим, що вона визнала та підтвердила існування у неї вказаної заборгованості, тим самим, відповідно до статті 264 ЦК України, здійснила переривання строку позовної давності. Згідно з наданим позивачем розрахунком позовних вимог заборгованість відповідачки [PERSON] за послуги теплопостачання за період з червня 2015 року по квітень 2017 року становить 18 322,63 грн., 3 річних\~ 424,32 грн., інфляційні втрати\~ 1 864,82 грн. Вказані суми заборгованості, що утворилися у [PERSON] , були перевірені судом та суд вважає їх математично обґрунтованими та погоджується із ними, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У грудні 2019 році ККП «Маріупольтепломережа» звернулося до Іллічівського районного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за користування послугами теплопостачання. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь від 15 січня 2020 року у видачі судового наказу ККП «Маріупольтепломережа» було відмовлено через відсутність інформації про реєстрацію боржника. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем було доведено належними доказами заявлений розмір заборгованості відповідачів за послуги теплопостачання, при цьому окремо розділено вимоги до відповідачки [PERSON] , які утворилися за період з червня 2015 року по квітень 2017 року та до відповідачів, до яких вимоги пред`явлені в межах строків позовної давності, в тому числі і щодо [PERSON] . Проте, зі свого боку відповідачі не надали суду доказів, які б свідчили про належне та своєчасне виконання ними зобов`язань зі сплати послуг з теплопостачання у повному обсязі і відсутності заборгованості перед позивачем. Суд дійшов висновку, що уточненні позовні вимоги підлягають задоволенню оскільки відповідачі неналежно виконують свої зобов`язання зі сплати послуг теплопостачання, а тому з них у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 44 789,54 грн., 3% річних у сумі 2 803,96 грн., інфляційні витрати у сумі 6 080,42 грн., а також окремо з [PERSON] : заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 18 322,63 грн., 3% річних у розмірі 424,32 грн.,\~ інфляційні витрати 1 864,82 грн., оскільки це підтверджується письмовими матеріалами справи. Щодо судових витрат, заявлених позивачем, у вигляді судового збору, сплаченого за подачу позову в розмірі 2 102,00 грн., то солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, про, що також наголошено у пункті 35 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», тому у зв`язку із задоволенням позову сума судових витрат підлягає пропорційному розподілу між сторонами, виходячи зі суми задоволених вимог щодо кожного із відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved