Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулись до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.04.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ТОВ «Вердикт Капітал») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 26-7ВІ\\04-2006А, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 517,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 103 610,85грн, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 26-7ВІ/04-2006А від 18.04.2006, положеннями п. 1.1. якого встановлено, що поручитель зобов`язується перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 26-7ВІ\\04-2006Авід 18.04.2006. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши кредитні кошти в розмірі 20 517,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 103 610,85грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 21.08.2020 має заборгованість у розмірі 89 284,90грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачами у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а відтак, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 18.04.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 26-7ВІ\\04-2006А, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 517,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 103 610,85грн, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені кредитним договором. Згідно пункту 1.4. кредитного договору № 26-7ВІ\\04-2006А цільове призначення (мета) кредиту на придбання автомобіля марки "Renault". В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 26-7ВІ/04-2006А від 18.04.2006, положеннями п. 1.1. якого встановлено, що поручитель зобов`язується перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 26-7ВІ\\04-2006Авід 18.04.2006. За умовами п. 1.3. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених в вищезазначеному кредитному договорі. Пунктом 1.4 договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. 30.01.2009 АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 10104748000 від 18.04.2006, відповідно до якого сторони дішли згоди про зміну схеми погашення кредиту. 30.01.2009 АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки від 18.04.2006, відповідно до якого поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання. 08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого Банк відповідно до умов цього договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. 11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір №2018/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 26-7ВІ\\04-2006А від 18.04.2006 та Договором поруки №26-7ВІ/04-2006А від 18.04.2006. Отже, як убачається з наявних в матеріалах справи документів, відповідач [PERSON] надала свою згоду на укладення кредитного договору шляхом власноручного підписання кредитного договору 26-7ВІ\\04-2006А від 18.04.2006 відповідно до наведених у ньому умов, а відповідач [PERSON] надала свою згоду на укладення договору поруки шляхом власноручного підписання договору поруки 26-7ВІ\\04-2006А від 18.04.2006 відповідно до наведених у ньому умов. Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з приписами ч. 1 статті 626 ЦК України шляхом підписання договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з укладенням сторонами договору, вони набувають взаємних прав та обов`язків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець відповідно до положень статті 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до положень ч. 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом було установлено, що позивач виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором шляхом надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів у розмірі 20 517,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 103 610,85грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою/особового рахунку відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] у свою чергу порушила умови кредитного договору, а саме не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не повернула позивачу кредитні кошти у визначений кредитним договором строк. Згідно з кредитним договором 26-7ВІ\\04-2006А від 18.04.2006 у випадку порушення Позичальником зобов`язань, Банк мас право відмовитися від виконання своїх зобов`язань та/або розірвали договір, при цьому Позичальник зобов`язаний відшкодувати Банку збитки в розмірі неповерненок суми кредиту, проценти користування кредитом та витрат, понесених Банком за цим договором, а також повернути Банку заборгованість по кредиту, сплат проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки, понесені Банком за цим договором. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на викладені вище положення ЦК України, що регулюють правовідносини поруки, а також виходячи зі змісту договору поруки, відповідач [PERSON] відповідає перед позивачем як солідарний боржник за невиконання відповідачем [PERSON] своїх договірних зобов`язань за кредитним договором з повернення Банку кредитних коштів та процентів за користування ними. Отже, позовні вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів у розмірі 89,284,90грн є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими і достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню. Вказаний розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. Однак, відповідачами вказаний розрахунок жодними доказами не спростований та доказів на підтвердження належного виконання вимог договору з боку відповідачів суду надано не було. Водночас, з 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України було викладено в новій редакції. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як з матеріалів справи вбачається, позивачем не надані документи які є належними та допустимими документами, в розумінні статей 137-138 ЦПК України, на підтвердження надання професійної правничої допомоги. Тому підстав для стягнення на користь позивача з відповідача витрат на правову допомогу немає. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає 2102,00грн судового збору, а саме з кожного по 1051грн.

Outcome: approved