Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся з даним позовом, у якому просив суд визнати накази №60 від 26.12.2019р. та №1 від 02.01.2020р. Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді доган незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він працює у відповідача з листопада 2009 року до листопада 2015 року у Секторі медичного забезпечення ГУ МВС України в Київській області; з вересня 2010 року по теперішній час перебуває на посаді старшого інспектора з кадрів. 10.08.2020 року позивач на засіданні профспілкового комітету Київської обласної організації атестованих працівників органів внутрішніх справ України ознайомився з копіями наказів №60 від 26.12.2019р. та № 1 від 02.01.2020 р. щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності. Вважає вказані накази таким, що не відповідають дійсності та КЗпП, направленими на його дискримінацію у сфері трудових відносин, яка пов`язана з його діяльність, як голови первинної профспілкової організації ДУ«ТМО МВС України по Київській області». Вказав, що керівництво відповідача листом № 33/30-453 від 29.05.2020 та 33/30-615 зверталось до Київської обласної організації атестованих працівників органів внутрішніх справ України з проханням надати згоду на його звільнення. Протоколом №33 від 10 серпня 2020 року профспілковий комітет Київської обласної організації атестованих працівників органів внутрішніх справ України ухвалив рішення про відмову ДУ ТМО МВС України по Київській області» у наданні згоди на звільнення позивача. Вважає накладене на нього дисциплінарне стягнення незаконним, оскільки порушення трудової дисципліни він не допускав, матеріали щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган не містять ані доказів вчинення дисциплінарного проступку, ані наказів про проведення службових перевірок за фактом порушення трудової дисципліни, ані висновків після їх проведення, ані письмових пояснень які роботодавець повинен зажадати від порушника відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП. Крім того, в матеріалах щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності, які було надані ДУ ТМО відсутні копії посадових інструкцій позивача та Колективного договору. Крім того, відповідно до ч.2 ст.252 КЗпП притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Такої згоди профспілковий комітет не давав, оскільки керівництво ДУ ТМО до нього з таким питанням не зверталось. На підставі викладеного й у відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 147, ст. 150, ч. 1 ст. 232 КЗпП України, ч. 2 ст.124 Конституції України, просив визнати накази №60 від 26.12.2019р. та № 1 від 02.01.2020 р. незаконним та таким, що підлягають скасуванню. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 21.10.2020р. до районного суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з поданим позовом представник відповідача вказав, що не визнає позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що на позивача було правомірно накладено дисциплінарне стягнення та оголошено догану, оскільки ним неоднарозово порушувались посадові обов`язки. Так, 12 грудня 2019 р відповідно до наказу ДУ ТМО від 12.12.2019 № 58 було розпочато службову перевірку на підставі інформації, викладеної в службовій записці медичної сестри стаціонару [PERSON] . В службовій записці було зазначено, що позивач порвав її заяву, завірену керівництвом ДУ ТМО, в зв`язку з помилкою, яка була допущена при складанні цієї заяви і віддав [PERSON] половину цієї заяви. За результатами перевірки складено акт та надано його на ознайомлення позивачу, останній відмовився від ознайомлення під підпис. Факт відмови від ознайомлення під підпис зі змістом акту службової перевірки засвідчено відповідним актом від 23.12.2019р. За результатами перевірки позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, на підставі наказу ДУ ТМО від 26.12.2020 року № 60. Того ж дня позивача було ознайомлено з наказом та останній відмовився письмово засвідчити факт ознайомлення з наказом, про що було складено відповідний акт. Також відповідач зазначає, що на підставі доповідної записки позивача від 23.12.2019 року, було видано наказ ДУ ТМО від 30.12.2019 №61 "Про проведення вибіркового внутрішнього аудиту кадрової документації", за результатами якого позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказом ДУ ТМО від 02.01.2020 №1. Позивач відмовився від письмового засвідчення свого ознайомлення з наказом ДУ ТМО № 1 від 02.01.2020р., про що було складено акт. Відповідач зазначає, що твердження позивача проте, що він ознайомився з наказами ДУ ТМО № 60 від 26.12.2019 та № 1 від 02.01.2020 року лише 10.08.2020 року не відповідає дійсності, оскільки у скарзі позивача від 20.02.2020 р. на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивач надав відповідні копії наказів до своєї скарги. Таким чином, позивач прострочив строки звернення до суду з питань вирішення трудового спору. Просить відмовити у позові. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач у судове засідання 05.10.2021 не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримує у повному обсязі.також просив долучити до матеріалів судової справи диск з відеозаписами. У судове засідання 05.10.2021 представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи з урахуванням поданого відзиву та відмовити у задоволенні позову як з підстав необгрунтованості, так і з підстав пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Третя особа в судове засідання 05.10.2021 свого представника не направила. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановити обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до Наказу ГУ №601 о/с від 31.08.2010р. [PERSON] працює на посаді старшого інспектора з кадрів лікарні з поліклінікою ГУ з 01.09.2010 р.; відповідно до Наказу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» №1 о/с від 07.11.2015р. на посаді старшого інспектор з кадрів. Наказами ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» №60 від 26.12.2019р. та № 1 від 02.01.2020 р. до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, суд виходить з такого. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з частиною другою статті 140 КЗпП України щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана чи звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (частина перша статті 147-1 КЗпП України). При вирішенні питання про правомірність притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності підлягає з`ясуванню, в чому конкретно проявилось порушення трудової дисципліни, чи додержані власником або уповноваженим ним органом, передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи правомочним органом накладено дисциплінарне стягнення, чи не закінчився для цього встановлений строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при обранні виду стягнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Судом встановлено, що позивач на момент винесення оскаржуваних наказів не являвся членом профспілки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. При розгляді справи суд враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року справа №343/6/18, від 21 листопада 2018 року справа №401/3301/17, від 04 квітня 2018 року справа № 821/935/16. А саме те, що на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; ознакою порушення працівником трудової дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі оголошення догани, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника. З поданих суду доказів, наданих пояснень суд приходить до висновку, що роботодавець не виконав належним чином свій обов`язок з надання доказів наявності фактів винного вчинення позивачем дисциплінарного проступку. Так, оспорювані накази не містять чітких формулювань суті та обставин допущеного проступку, відсутні докази вини позивача та наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і неналежним виконанням покладених на позивача трудових обов`язків, а містяться лише загальні, а не конкретні посилання на порушення останнім положень трудового договору, з чого не можна дійти однозначних висновків про доведення вини позивача і накладення на нього дисциплінарних стягнень. Також відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді догани він запропонував йому надати письмові пояснення, як цього вимагає норма ст. 149 КЗпП України та не надано доказів, що позивач відмовився від надання таких пояснень. Не вказав і відповідач причин неможливості відібрання пояснень. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що накладення дисциплінарних стягнень на позивача відбулось з порушенням трудового законодавства. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Встановлено, що позивач оспорює накази Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» від 26 грудня 2019 року та № 1 від 02 січня 2020 року щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Позовна заява до суду надійшла 01.09.2020року. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). З матеріалів справи та наданих пояснень позивача вбачається, що [PERSON] ознайомився з оспорюваними наказами №60 від 26.12.2019р. та № 1 від 02.01.2020 р. щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності - 10 серпня 2020 року на засіданні профспілкового комітету Київської обласної організації атестованих працівників органів внутрішніх справ України. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, коли саме позивач довідався про оспорювані накази. Посилання відповідача на те, що копії наказів були надані самим позивачем до скарги від 20.02.2020 р. на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не підтверджується належними доказами, оскільки матеріали скарги не дають змогу встановити про які саме накази йдеться, жодних ідентифікуючих даних вони не містять. Відповідач також не вказав, з яких саме міркувань виходив про надання копій саме оскаржуваних наказів. Тому заява відповідача про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 908.00грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved