Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Гулян Я.В. звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 25000,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 1250,00 грн. та 3% річних у розмірі 433 грн. 56 коп., судовий збір в сумі 908,00грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.03.2020 року відповідач взяла у позивача позику 25000 грн. строком на 6 місяців. На підтвердження досягнутої домовленості, укладення договору та факту отримання коштів, відповідачем була видана йому розписка. Згідно домовленостей відповідач повинна була повернути борг 01.09.2020 року. Свої зобов`язання відповідач не виконала, борг йому не повернула, на його неодноразові звернення кожного разу обіцяє розрахуватися наступного місяця, але в дійсності кошти не повертає. Враховуючи, що зобов`язання з повернення боргу до даного часу не виконане, термін повернення позики не був продовжений, вважає, що відповідач повинна повернути йому суму боргу, інфляційні нарахування та 3№ річних від простроченої суми. 09.06.2021 року відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що дійсно 01.03.2020 року вона написала розписку, згідно з якою мала намір у період часу з 01.03.2020 року по 01.09.2020 року отримати у позивача грошові кошти у розмірі 25000 грн. При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. У розписці відсутнє зобов`язання повернути грошові кошти. 17.06.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому вона зазначила, що доводи відповідача у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності. Розписка, видана відповідачем позивачу містить необхідні реквізити та підтверджує факт отримання позичальником коштів у борг на визначений строк. Відповідно тексту розписки формулювання: «Я, [PERSON] …, беру у боргу у [PERSON] 25000 грн. з 01.03.2020 р. по 01.09.2020 р.» вчинено у теперішньому часі та означає дію, що виконується в зазначений момент. Академічний тлумачний словник української мови (Том 1, 1970. - Стор. 217.) тлумачить слово БОРГ, як те, що взяте в позику; позичене, а вислів «У борг брати (взяти і т.ін.)», як позичати в кого-небудь гроші і т.ін. Іншого тлумачення вислову «брати у борг» в українській мові не існує. Таким чином, застосування відповідачем у розписці словосполучення «беру у борг» означає отримання коштів саме в позику, тобто коштів, що підлягають поверненню позикодавцю, тому додаткової вказівки на обов`язок позичальника повернути борг в розписці не потребується, оскільки таке зобов`язання вже міститься в самому значенні слова «борг». Домовленості про продовження терміну позики між сторонами досягнуто не було та останнім днем визначення сторонами для повернення позики було 01.09.2020 року. Враховуючи викладене просить доводи відповідача відхилити за безпідставністю та задовольнити позовні вимоги позивачу в повному обсязі. 27.07.2021 року відповідач подала заперечення на відповідь на відзив в якому зазначила, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. В розписці відсутнє зобов`язання повернути гроші. Посилається на постанову Верховного суду від 02.03.2020 року у справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19). Факту передачі коштів не було, а тому у розписці відсутнє вказане посилання. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов із зазначених у ньому та відповіді на відзив підстав. Також представик позивача підтримала позов у частині стягнення витрат на правову допомогу та зазначила, що у зв`язку з тим, що така допомога продовжує надаватися, до закінчення судових дебатів у справі не можуть бути надані докази, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат. У зв`язку з цим представник позивача в усній заяві просила вирішити питання про стягнення цих витрат з позивача після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. 01 березня 2020 року відповідач власноручно склала розписку, в якій зазначила, що отримала від позивача у борг 25000,00 грн. з 01.03.2020 р. по 01.09.2020 р. з правом продовження терміну за домовленістю з позичальником. Оцінюючи зміст зазначеної розписки, суд приходить до висновку, що [PERSON] передав [PERSON] у борг 25 тисяч гривень, тобто між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідно до яких відповідач зобов`язалася повернути позивачу борг в сумі 25000,00 грн. до 01 вересня 2020 року. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що фактично вона гроші не отримала, оскільки це суперечить буквальному тлумаченню змісту розписки, у якій зазначено , що вона "бере у борг" гроші. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем. Відповідач у під час розгляду справи не довела виконання свого зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач не виконала передбачені договором позики і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за договором позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А відтак, суд, враховуючи вищезазначені положення ЦК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі 1250 грн. та суму 3 % річних в розмірі 433,56 грн. нарахованих із суми простроченої заборгованості за весь період її виникнення, що підтверджено наданим розрахунком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved