Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 14 лютого 2014 року він уклав з відповідачем договір №226917 з додатками №1 та №2, предметом якого є вчинення дій, спрямованих на отримання ним грошових коштів в сумі 100 000 грн. на умовах діяльності програми «Альянс Україна» та сплатив перший внесок в розмірі 4 000 грн. та чотири щомісячних внески на суму 5012 грн. До цього часу кошти не отримав, а тому звернувся до суду та просив визнати укладений ним договір недійсним, оскільки, на його думку, діяльність відповідача носить ознаки пірамідальної схеми та відповідач здійснює підприємницьку діяльність без ліцензії. Крім того, вважає, що уклав оспорюваний договір під впливом недобросовісних дій відповідача, які полягали у навмисному створенні у нього помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, умов, за яких би він мав можливість отримати кошти, інших прав та обов'язків сторін у правочині. Також просив стягнути з відповідача сплачені за договором кошти в сумі 9 012,00 грн. В судовому засіданні позивач не з'явився направивши заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань суду не надсилав. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 лютого 2014 року між позивачем та ТОВ "Гранфінресурс" було укладено договір № 226209 з додаткам №1 та №2 (а.с.6-8). Відповідно до умов п. 1.1 договору відповідач зобов'язався вчинити від імені та за рахунок учасника - позивача певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, зазначеної у Додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності Програми «Альянс Україна», що міститься в Додатку №2, в тому числі: сформувати реєстр учасників, забезпечити його адміністрування; організовувати та проводити захід по розподілу грошового фонду, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги і здійснювати інші правочини. Також зазначеним договором передбачені обов'язки учасника, зокрема, сплатити одноразовий комісійний внесок. Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми. Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку №2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми, метою яких є отримання відповідної суми у позику. Як вбачається з п. 4.1 ст. 4 додатку №2, після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім. Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст. 5 цього додатку. Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього ( ст. 12 додатку №2 ). На виконання умов договору, позивач 14 лютого 2014 року сплатив одноразовий комісійний внесок в сумі 4 000 грн. та чотири щомісячних внески на суму 5013,2 грн., що підтверджується квитанціями та ( а.с. 9 ). Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання її за призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування. Суд вважає, що позивачем не були доведені підстави для визнання укладеного договору недійсним, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України. Не були надані будь-які докази на підтвердження обману з боку відповідача. Не вбачає суд в діяльності відповідача і ознак нечесної підприємницької практики і не має підстав вважати, що розподіл грошового фонду проходить по пірамідальній схемі. Конкретні умови отримання учасником договору заявленої суми визначені у статті 4 та 5 додатку №2 до договору . Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім усіх умов договору і додатків до нього. Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку № 2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом. (п.13 додатку № 2 ( а.с. 8) Таким чином, предметом оспорюваної угоди є надання учаснику програми «Альянс Україна» адміністративних послуг, в тому числі фінансового характеру, з метою отримання заявленої до надання грошової суми. Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечуються не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. За невиконання цього обов'язку настає відповідальність, передбачена ст. 9 додатку № 2 . Позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами. Позивач мав можливість до активізації договору, відповідно до п.п.1.4 статті 1 договору, розірвати даний договір і адміністратор згідно статті 8 договору мав здійснити повернення сплачених учасником коштів. Відповідно до статті 627 ЦК України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач погодився з умовами договору, підписавши договір з додатками. Враховуючи всі вищевикладені обставини в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору в зв'язку з обманом не підлягають задоволенню в зв'язку з необґрунтованістю. Але суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що на день укладення договору відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг населення. Так, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Гранфінресурс» є Адміністратором соціальної програми для населення, тобто адмініструє грошові кошти учасників і його діяльність регулюється Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ». Згідно статті 1 Договору, відповідач зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника - позивача певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або надати учаснику відповідну суму позики в тому числі: сформувати Реєстр учасників, забезпечити його адміністрування, організовувати та проводити захід по розподілу грошового фонду, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги. Пунктом 3 частині 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» зазначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема з надання фінансових послуг. Згідно з п. 1.5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок інших осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку, збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено в пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважається довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» стаття 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» доповнена таким видом фінансової послуги як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ( п. 11-1 статті 4 ). Даний закон набрав чинності з 09 січня 2012 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень цього Закону зазначено: спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно п. 3 Прикінцевих положень цього Закону, фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідності з вимогами цього Закону. З аналізу вказаного законодавства вбачається, що ліцензійні умови для здійснення діяльності адміністрування фінансових активів для придбання товарі у групах мали бути розроблені та затверджені в шестимісячний строк з дня опублікування цього закону. Фінансовим установам цим законом було надано час протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність до вимог цього Закону, тобто до 09 січня 2013 року. Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 14 лютого 2014 року, тобто після 09 січня 2013 року, то укладення такого договору не відповідало вимогам законодавства, оскільки для укладення такого договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію. Тому, вчинення відповідачем вказаного правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч.1 ст. 203, ч.ч.1,3 ст. 215, ст. 227 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. З урахуванням викладеного, суд знаходить обґрунтованим позов в частині визнання угоди недісною і поверненню позивачу сплаченої суми. На підставі ч. 1 ст. 216 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9012 грн., а також - на підставі ст.88 ЦПК України - судовий збір на користь держави.

Outcome: approved