Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 25.09.2014 року вона уклала з відповідачем ФОП [PERSON], яка займається наданням послуг по встановленню ПВХ конструкцій, договір про виготовлення ПВХ конструкцій. Згідно з умовами вказаного договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкції (вироби) по розцінкам виконавця протягом 30 робочіх днів з моменту укладання договору. При укладанні договору позивачка сплатила аванс в сумі 1500 грн. На даний час ФОП [PERSON] не виконала зобов'язання по виготовленнню та передачі у власніть ПВХ контрукцій, які передбачені договором від 25.09.2014 року. Позивачка неодноразово зверталася до суб'єкта господарювання з відповідною вимогою, але отримувала від останнього лише обіцянки щодо виконання зобов'язання. 29.12.2014 року вона зверталася з письмовою претензією до ФОП [PERSON], проте відповіді від відповідачки так і не отримала. За таких обставин, позивачка просить суд визнати недійсним договір від 25.09.2014 року та зобов'язати ФОП [PERSON] повернути кошти, сплачені за договором, у сумі 1500 грн. Також, просить суд стягнути з ФОП [PERSON] моральну шкоду завдану неправомірними діями відповідачки, яку вона оцінює в 1000 грн. Позивачка в судове засідання не з»явилася, просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка в судове засідання не з»явилась, належним чином була повідомлена про день та час розгляду спарви, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв»язку з неявкою в судове засідання учасників процесу фіксація технічними засобами не здійснювалася відповідно до ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.09.2014 року між позивачкою [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про виготовлення ПВХ конструкцій. Згідно з п. 1.1 вказаного договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати роботи по виготовленню ПВХ конструкції по розцінкам виконавця. Пунктом 3.1. договору передбачено, що замовник зобов'язується сплатити вартість виробів, що складає 4208 грн. Згідно з п.3.2. вказаного договору виконавець зобов'язаний виготовити та доставити замовлення протягом 30 робочих днів. Позивачка, як замовник, 25.09.2014 року сплатила 1500 грн., що підтверджується договором від 25.09.2014 року, скріпленим особистою печаткою ФОП [PERSON] Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування. Відповідно до ст.28 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Підставами визнання недійсними договорів, що обмежують права споживача згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є використання нечесної підприємницької практики, якщо під час пропонування продукції (виконання робіт) споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору про виконання робіт в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлено у чіткій формі кількість, конфігурацію та якість виготовлення ПВХ конструкцій, чим були обмежені права споживача на свідомий вибір. Позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до суб'єкта господарювання з відповідною вимогою, але отримувала від останнього лише обіцянки щодо виконання зобов'язання. 29.12.2014 року вона зверталася з письмовою претензією до ФОП [PERSON], що підтверджується фіскальним чеком та конвертом з відповідною відміткою про те, що лист їй повернуто у зв'язку із закінченням терміну його зберігання, що свідчить про те, що ФОП [PERSON] не з'явилася для отримання поштової кореспонденції. Крім того, позивачка зверталася з відповідними заявами до прокуратури, Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області. Судом достеменно встановлено, що на даний час ФОП [PERSON] не проведено жодних дій, направлених на виконання договору від 25.09.2014 року. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору від 25.09.2014 року підлягають до задоволення оскільки при його підписанні позивачці не було надано повну та достовірну інформацію щодо якості та істотних характеристик, конфігурації ПВХ конструкцій, також умови даного договору щодо неповернення сплачених на виконання договору при відмові споживача від нього, суд вважає несправедливим та такими, що вносить дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Встановлено, що в зв'язку з визнанням недійсним договору від 25.09.2014 року підлягають до задоволення в порядку застосування недійсності правочину згідно ст.216 ЦК України позовні вимоги про стягнення відповідача матеріальної шкоди в сумі 1500 грн., які були фактично сплачені позивачкою. Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до судової практики та роз'яснень, що містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 підставою для цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи викладене, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити, стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивачки 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь держави відповідно до ст. 88 ЦПК у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved