Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.09.1992 року і від спільного подружнього життя мають повнолітнього сина, [INFO]. [PERSON] звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 2014 року через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів з відповідачкою почали виникати постійні непорозуміння, конфлікти та сварки, спільне життя у них не склалося, спільний побут відсутній, сторони більше не мають бажання продовжувати сімейні стосунки як подружжя. Вони проживають окремо один до одного, тривалий час не підтримують сімейних відносин. Зазначив, що їхня сім'я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. У судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що у нього склались фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою, а з відповідачкою з 2014 року проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечила, зазначивши, що подружнє життя у неї із позивачем не склалося, вони проживають окремо один від одного тривалий час, протягом якого відносин не підтримують, тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 13.09.1992 року у відділі запису актів громадського стану виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів, актовий запис №2308, від спільного подружнього життя неповнолітніх дітей не мають. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного більше трьох років, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків нема. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і її бажання розірвати шлюб, оскільки згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved