Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, покликаючись на те, що працювала у КП «Червонограджитлокомунсервіс» на посаді майстра та наказом від 18.02.2014 р. була звільнення з роботи 17.02.2014 р. При звільненні їй не було виплачено всіх належних при проведенні розрахунку коштів, а саме компенсації за 10 днів невикористаної додаткової відпустки як матері, яка виховує двох дітей за період 2013 року. Зважаючи на те, що відповідач виплатив належні їй кошти при звільненні не в день звільнення, а лише 23.05.2014 р., їй належить середній заробіток за період з 18.02.2014 р. по 23.05.2014 р., а тому вважає, що відповідач повинен сплатити їй 7918,02 грн. Позивачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зіслалась на обставини викладені в позові, просить такий задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, пояснив, що при зверненні до суду позивачкою було пропущено тримісячний строк позовної давності, згідно КЗпПУ. Крім того, останньою не долучено жодних доказів, які б підтверджували законність її вимог. Також, зазначив, що за період з 17.02.2014 р. по 22.05.2014 р. [PERSON] не надавала необхідних документів для проведення остаточного розрахунку, а саме свідоцтва про народження дітей та не пред'являла жодної вимоги про проведення такого. З огляду на наведені обставини просить відмовити в позові. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові документи суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з показів свідка [PERSON]. даних нею в судовому засіданні, вона являється начальником відділу кадрів КП «Червонограджитлокомунсервіс», позивачка працювала у них майстром та за прогули на роботі була звільнена. За наданням відпустки [PERSON] зверталась у 2012 р. та така їй була надана. Компенсацію за 2013 р. вона не вимагала, звернулась лише 23.05.2014 р. та в той самий день був винесений наказ і така була виплачена. Крім того, позивачка не вчасно принесла свідоцтво про народження дитини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді майстра в ЖЕК-3 з повним робочим днем, що вбачається з трудової книжки виданої на ім'я останньої. На підставі наказу КП «Червонограджитлокомунсервіс» № 22-в/к від 18.02.2014 р., [PERSON] звільнено з вказаної посади у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи по п.2 ст. 40 КЗпПУ з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсації за 14 календарних дні невикористаної щорічної відпустки, а також, 3,5 дні за ненормований робочий день за період роботи з 20.08.2013 р. - 17.02.2014 р. та за невикористані відпустки як матері, яка виховує двох дітей до 15 р., по 10 календарних днів за 2010 р., 2011 р., 2012 р. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Згідно платіжних доручень № 160 від 18.02.2014 р., № 164 від 19.02.2014 р., № 90 від 7.03.2014 р., № 545 від 23.05.2014 р. позивачці були виплачені розрахункові за лютий, травень 2014 р. Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Службовою запискою начальника відділу кадрів КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 23.05.2014 р. стверджується, що начальник відділу зверталась до директора КП «ЧЖКС» про надання дозволу на виплату компенсації [PERSON] за 10 календарних днів невикористаної відпустки за 2013 р., як матері, яка виховує двох дітей віком до 15 р., у зв'язку з тим, що остання надала у відділ кадрів свідоцтва про народження дітей. Як вбачається з копії витягу з книги реєстрації видачі трудових книжок [PERSON] у зв'язку з звільненням, 18.02.2014 р. було видано трудову книжку. Що стосується заперечень представника позивача про пропуск строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.233 ч.1 КЗпП України,працівник має право звернутись із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. З рішення Конституційного Суду України від 22.02.12р. у справі №4рп/2012 вбачається,що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст..116,117,237-1 КЗпП України слід розуміти так,що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк,перебіг якого розпочинається з дня,коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те,що власник або уповноважений ним орган,з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум,фактично з ним розрахувався. На підставі платіжного доручення № 545 від 23.05.2014 р., встановлено, що [PERSON] відповідачем сплачено компенсацію в сумі 1549,78 грн. Враховуючи,що кошти на рахунок позивачки поступили 23.05.2014р.,суд приходить до висновку,що саме в цей день вона дізналась про фактичний розрахунок. Оскільки,позов до суду подано 22.08.2014 р.,суд вважає,що строк позовної давності,визначений ч.1ст.233 КЗпП України, позивачкою не пропущено. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати» передбачено виплату компенсації у разі затримки у разі затримки на один або більше місяців виплати заробітної плати. У відповідності до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, згідно розрахунку позивача, який суд приймає, невиплачена компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати становить 7918,02 гривень. Заробітна плата без врахування податку, за грудень 112,6412 грн., за січень 118 грн. , разом 230,6412 грн. / 2 (місяці) = 115,3206 грн. х 21,5 (календарні дні) = 2479,38 грн. 2479,39 (середньомісячна заробітна плата) х 3 (за три місяці, період з 18.02.2014 р. по 17.05.2014 р.) + 2479,38 / 31 (календарні дні) х6 (за період з 18.05.2014 р. по 23.05.2014 р.) В силу змісту ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Постанова Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема п.20 роз'яснює, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Що стосується заперечень представника відповідача щодо ненадання позивачкою свідоцтв про народження дітей то суд не може прийняти такі до уваги як обґрунтовані, оскільки як вбачається з матеріалів справи остання отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення 18.02.2014 р. - особисто в КП «Червонограджитлокомунсервіс». Присутність її на підприємстві не потребувало скерування їй листа з вимогою про надання зазначених вище копій свідоцтв про народження. Крім того, внутрішніми накази підприємства та іншими нормативними актами не покладено обов'язку позивача щорічно надавати копії свідоцтв про народження дітей. Також, суд звертає увагу на те, що маючи копії свідоцтв про народження дітей позивачки в наказі про звільнення КП «Червонограджитлокомунсервіс» компенсувало відпустку [PERSON] як матері, яка виховує двох дітей до 15 р. за 2010,2011 та 2012 роки, що не позбавляло можливості здійснити компенсацію і за 2013 рік, а відтак беззаперечним є факт неповного розрахунку роботодавця з працівником. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, такі складаються з судового збору в розмірі 243,60 грн., тому вимога позивачки про відшкодування відповідачем судових витрат підлягає до задоволення.

Outcome: approved