Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа: Служба у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано 21.04.2015 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились мешкати разом з позивачем. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, стосунків з позивачем та дітьми не підтримує. На теперішній час позивач [PERSON] має намір виїхати за межі України разом з дочками [PERSON] та [PERSON] з метою оздоровлення та відпочинку останніх, однак батько малолітніх дітей - [PERSON], який є відповідачем у справі, добровільного дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України не надає, до нотаріуса для оформлення відповідних документів звертатись відмовляється. Враховуючи вищенаведене, представник позивача просив суд надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Російської Федерації та повернення до України її малолітніх дочок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у супроводі їх матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька малолітніх дітей - [PERSON], строком на три роки. Представник позивача - [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.10) та ордеру (а.с.11), у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти вирішення справи при заочному розгляді справи не заперечував (а.с.23). Відповідач - [PERSON] відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-порталу судової влади України (https://na.lg.court.gov.ua/sud1218/inshe/adv/558245/; а.с.20-21). Представник третьої особи Служби у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації - Труняков Є.С. в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.27). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області у справі №419/314/15-ц від 21.04.2015 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті позивача (а.с.4 - зворотна сторона). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.5, а.с.5-зворотна сторона). Після розірвання шлюбу діти залишились мешкати разом з позивачем. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, стосунків з позивачем та дітьми не підтримує. Крім того, судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а саме має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітніх [PERSON] та [PERSON], при цьому станом на 24.09.2018 року сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 66904,30 грн, що підтверджується копією довідки №4863/16 21-41, виданої 24.09.2018 року Новоайдарським РВ ДВС ГТУЮ у Луганській області (а.с.25). На теперішній час позивач [PERSON] має намір виїхати за межі України разом з дочками [PERSON] та [PERSON] з метою оздоровлення та відпочинку останніх, однак батько малолітніх дітей - [PERSON], який є відповідачем у справі, добровільного дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України не надає, до нотаріуса для оформлення відповідних документів звертатись відмовляється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або пред'явлення його нотаріально засвідченої копії. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачає обмеження на виїзд з України з міркувань безпеки громадян. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, у згоді на виїзд за межі України повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказала державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування в цій державі. Суд приймаючи рішення, повинен бути впевненим в тому, що зазначена подорож за кордон, не завдасть шкоди дітям, їх інтересам і не буде порушувати права батька на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Зважаючи на те, що позивач висловила стійке волевиявлення, направлене на тимчасове вивезення малолітніх дітей за кордон, зазначивши державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, відповідач у судове засідання не з`явився, доказів на спростування доводів позивача не надав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 141, 153, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57,

Outcome: approved