Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, мотивуючи його тим, що відповідач неодноразово позичав у неї грошові кошти, про що між ними укладалися договори позики на підтвердження яких відповідачем надавались розписки, які свідчать про реальне отримання ним грошових коштів, а зокрема: 22.07.2009 року відповідач позичив у неї 1000,00 дол. США на строк до 29.07.2010 року; 31.07.2009 року - 1000,00 дол США на строк до 31.07.2010 року; 05.08.2009 року - 1000,00 дол. США та 350,00 євро на строк до 05.08.2010 року (з яких станом на 23.08.2016 року повернуто 350,00 євро); 28.10.2009 року - 1000,00 дол. США на строк до 28.10.2010 року; 08.03.2010 року - 5500,00 дол. США на строк до 28.02.2011 року (з яких станом на 23.08.2016 року повернуто 100,00 дол. США). Загальна сума грошового боргу за розписками відповідача станом на 23.08.2016 року становить 9400,00 дол. США, що згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на це число становить 237736,91 грн. Зазначає, що протягом 2012-2013 років вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням повернути грошові кошти, однак в добровільному порядку свої зобовязання за договорами позики він не виконував, тільки почувши про її намір звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості в листопаді 2013 року відповідач повернув їй 350,00 євро за розпискою від 05.08.2009 року та 100,00 дол.США за розпискою від 08.03.2010 року та пообіцяв щомісячно виконувати грошові зобовязання згідно розписок. Цим самим, своїми діями відповідач перервав перебіг строку позовної давності звернення до суду. Враховуючи, що в обумовлений в зазначених договорах позики строк, відповідач борг повністю не повернув, на її неодноразові звернення з проханням повернути залишок боргу в добровільному порядку не реагує, позивачка просить суд відновити її порушене право на належне виконання умов договору позики, стягнувши з відповідача заборгованість за вказаними договорами в розмірі 239876,54 грн., з яких: 237736,91 грн. - основний борг за позикою; 2139,63 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення в газеті "Галичина" №77(5226) від 06.10.2016 року. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем було укладено договори позики, відповідно до яких позивачка протягом 2009-2010 років надала відповідачу грошові кошти, а саме: - у розмірі 1000,00 дол. США строком до 29.07.2010 року, що підтверджується розпискою відповідача від 22.07.2009 року (а.с.55); - у розмірі 1000,00 дол США, які відповідач зобовязався повернути на протязі року, що підтверджується розпискою відповідача від 31.07.2009 року (а.с.56); - у розмірі 1000,00 дол. США та 350,00 євро строком до 05.08.2010 року, що підтверджується розпискою відповідача від 05.08.2009 року (а.с. 57); - у розмірі 1000,00 дол. США строком до 28.10.2010 року, що підтверджується розпискою відповідача від 28.10.2009 року (а.с. 58) ; - у розмірі 5500,00 дол. США строком до березня 2011 року, що підтверджується розпискою відповідача від 08.03.2010 року (а.с.59). Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Саме такий висновок Верховного Суду України містяться у його постановах №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року і №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року і має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права. Як вбачається, у визначений в розписках строк відповідач позику позивачці повністю не повернув, на час розгляду справи у суді ним повернуто лише 350,00 євро за розпискою від 05.08.2010 року та 100,00 дол. США за розпискою від 08.03.2010 року, про що свідчать записи в цих розписках, зроблені позивачкою особисто (а.с. 58,59). Отже, це в свою чергу свідчить про порушення відповідачем договорів позики. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в даному випадку договорів позики (розписок) від 22.07.2009 року, 31.07.2009 року, 05.08.2009 року, 28.10.2009 року та 08.03.2010 року. Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На даний час відповідач не виконав обов'язку по поверненню позивачу коштів за договорами позики. Сума заборгованості за договорами позики станом на 23.08.2016 року (день звернення до суду) становить 9400,00 дол. США, що згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на 23.08.2016 року становило 237736,91 грн. Із даної суми заборгованості за період з 23.08.2013 року по 23.08.2016 року 3% річних від простроченої суми становлять 2139,63 грн.(237736,91 х 3% : 12 х 36). Таким чином загальна сума заборгованості за договорами позики від 22.07.2009 року, 31.07.2009 року, 05.08.2009 року, 28.10.2009 року та 08.03.2010 року становить 239876,54 грн.(237736,91 грн. + 2139,63 грн.). Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем в судове засідання не представлено. Згідно ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,3 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч. ч. 3 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Представник позивача в судовому засіданні ствердив, що відповідач за договорами позики від 05.08.2009 року та 08.03.2010 року частково погасив заборгованість 22.11.2013 року в сумі відповідно 350 євро та 100 дол.США, а тому позовна давність за цими договорами перервана і застосуванню не підлягає. Крім цього встановлено, що клопотання відповідача про застосування спливу строків позовної давності відсутнє, а тому суд вважає що у даному випадку немає причин для застосування наслідків спливу строків позової давності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики (розписками) є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved