Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У березні 2014 року до суду звернулась позивач з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 17.10.1997 вона одружилась із відповідачем [PERSON] та взяла прізвище свого чоловіка, змінивши його з Баглай на [PERSON]. Від шлюбу мають двоє синів, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 03.03.2014 сталася чергова сварка, відповідач її побив, забрав свої власні речі та переїхав проживати до своєї матері за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна, 40/11, де і мешкає по сьогоднішній день. З того часу ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, сини мешкають разом з нею в квартирі, яка належить на праві спільної часткової сумісної власності їй, старшому сину та її матері. За час перебування у шлюбу, приблизно у 2000 році, ними були придбані дві житлові квартири №21, 22, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51. Крім того в січні 2010 року був придбаний автомобіль Ніссан, за який частину коштів було сплачено одразу з сімейного бюджету, а на іншу частину був оформлений кредит, по якому вона виступала поручителем, який за рік вони закрили, сплативши заборгованість. Вказане майно було зареєстровано на відповідача. На сьогодні і нежитлові приміщення і автомобіль перебувають у володінні та користуванні відповідача, тому вона вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку ст. 76 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Допитавши позивачку, дослідивши та перевіривши матеріали справи, надані докази, суд дійшов наступного. З 17 жовтня 1997 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу мають синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу були придбані квартира № 21, загальною площею 54,60 кв.м., що розташована у [ADDRESS], загальною площею 41,7 кв.м., що розташована у будинку № 51 по вулиці Тухачевського в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та автомобіль моделі "NISSAN QASHQAI 1.6 2WD 5 MT ACENTA" з об'ємом двигуна 1598 куб.см., номер кузова [NUMBER] номер двигуна [NUMBER], чорного кольору, 2009 року випуску, державний номерний знак: АЕ 10-91 ЕС за 188 850 гривень. Оскільки спірне рухоме майно придбане подружжям під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі в 2000 та 2010 роках, при визначенні режиму майна подружжя слід керуватися Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст.22 КпШС майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Такі ж самі підстави набуття подружжя спільного сумісної власності на майно передбачені також ст. 60 СК України, яка діяла на час виникнення спору. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності, присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ\~майна, що належить їм на праві\~спільної сумісної власності, незалежно від\~розірвання шлюбу. З ч. 1 ст. 63 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві\~спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу\~майна, що є об'єктом права\~спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або\~шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна\~суд\~може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення\~сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права\~спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений\~судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. \~Неподільні речі\~присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності\~на\~майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок\~суду. Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, перевіривши та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 370, 372 ЦК України,

Outcome: approved