Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивачка звернулася до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідачів про визнання права власності на 2/6 будинковолодіння з господарськими будівлями та надвірними спорудами за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що за вищевказаною адресою вона проживає з 1998 року, а 22 березня 2000 року вона зареєстрована для постійного проживання у домоволодінні за адресою [ADDRESS] . У її приватній власності перебуває земельна ділянка, кадастровий номер 3523655100:50:085:0022 площею 0,15га. розташована в [ADDRESS] , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим за позивачкою визнано право власності на половину будинковолодіння №48 за вищевказаною адресою за правом спадкування за заповітом. Крім половини будинковолодіння позивачка має право на 1/6 частку у вищевказаному домоволодінні за правом спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] і на момент смерті був зареєстрований в м. Олександрія Кіровоградської області. Таким чином їй належить повністю ділянка площею 0,15 га. за адресою [ADDRESS] . В будинковолодінні [ADDRESS] їй в загальному належить 2/3 частки права власності на будівлі, які перераховані в інформаційній довідці №64412264. Відповідачі стали співвласниками цього майна через побутово-історичні та спадкові обставини. Все майно походить від двох спадкодавців: її родича [PERSON] та її рідного батька [PERSON] . Рішенням Новоархангельського районного суду визнано за нею право власності на 1/6 частку будинковолодіння з надвірними будівлями та господарськими спорудами №48 . Таким чином, їй в будинковолодінні [ADDRESS] в загальному належить 2/3 частки нерухомих будівель: Ѕ частка за заповітом [PERSON] та 1/6 частка за законом після смерті батька. Вона немає іншого будинковолодіння, немає іншого місця реєстрації проживання та змушена з 2000 року утримувати це майно, ремонтувати, білити та фарбувати, змушена була розпочати реконструкцію літньої кухні, щоб створити житловий будинок, але з усіма вигодами житлового приміщення. Із будівельного паспорта вбачається, що вона добросовісно користується та утримує все нерухоме майно, відкрито та безперервно володіє будинковолодінням з 22 березня 2000 року, тобто більше 10 років. Оскільки в добровільному порядку неможливо вирішити питання про визнання за нею права власності на 2/6 будинковолодіння з господарськими будівлями та надвірними спорудами за набувальною давністю, вона вимушена звертатись до суду з даними позовом. В судове засідання позивачка не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідачка - [PERSON] надіслала до суду відзив, відповідно до якого позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила проводити всі судові засідання без її участі. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі, повідомлена в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо права власності на підставі набувальної давності, які регулюються нормами ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 лютого 2001 року [PERSON] помер [INFO] в м. Олександрія Кіровоградської області. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьком [PERSON] є [PERSON] і після одруження позивач змінила прізвище на - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 серпня 1989 року спадкоємцями зазначеного в заповіті майна після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в рівних долях є [PERSON] та [PERSON] і спадкове майно складається із недобудованого житлового будинку, який розміщений у [ADDRESS] . На земельній ділянці знаходиться фундамент під житловий будинок, погріб, сарай, огорожа. Спадкоємцями майна за законом покійного [PERSON] є [PERSON] -1/3 частка, [PERSON] -1/3 частка та [PERSON] -1/3 частка, про що свідчать відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом. Олександрійська міська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину позивачу та [PERSON] внаслідок відсутності предмету на який можливо видати документ. Архівною довідкою Ульянівського КМБТІ № 52 від 12.07.2013 року засвідчено, що право власності на будинок по [ADDRESS] належало [PERSON] -1/2 частка та [PERSON] -1/2 частка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 серпня 1989 року, житловий будинок відсутній, господарські будівлі в наявності. Технічним паспортом виданого замовнику [PERSON] засвідчено, що до складу будинковолодіння за адресою [ADDRESS] входить сарай, погріб, літня кухня, ганок, убиральня, огорожа. Будинок відсутній.Замовником виготовлення технічної документації на житловий будинок по [ADDRESS] є [PERSON] , паспорт виготовлено 16.08.2016 року. Рішенням Новоархангельської селищної ради від 24 серпня 1989 року №104 узаконено самовільно побудовані літню кухню і погріб в господарстві [PERSON] що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 07 серпня 2015 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 будинковолодіння [ADDRESS] за правом спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , речове право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2015 року, [PERSON] належить об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] в розмірі 1/2 частки майна. Ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, крім цього ст.16 ЦК України зазначає, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 328 ЦК України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судов упрактику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року роз`яснено, що при вирішенні спорів пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/17274/17, аналізуючи добросовісність заволодіння майном як підставу для набуття права власності, роз`яснено, що володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим і воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. За результатом розгляду вищезазначеноїсправи Великою Палатою Верховного Суду надано висновок щодо застосування норм права, згідно якого:умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є наявність суб`єкта,здатного набути у власність певний об`єкт;законність об`єкта володіння добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установленихстроків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішеннясуду. За змістом ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. В своїх роз`ясненнях ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Ст. 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказів того, що у вказаний час будь-яка інша особа виявила інтерес до вказаного будинку судом не здобуто. Ніхто, окрім позивача не претендує на вказаний будинок, не заявляє ніяких претензій на нього. Таким чином, при розгляді справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача на 2/3 частки права власності на будівлі, Ѕ частка за заповітом після смерті її батька, відповідачами не наведено поважних причини чи будь-яких претензій щодо позову. Тож, оскільки позивач добросовісно заволоділа майном, яке, як встановлено під час розгляду справи, не має власника, а саме житловим будинком з господарського-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] та безперервно понад десять років ( з 22 березня 2000 року) відкрито, не приховуючи факт знаходження майна в її володінні, ним володіє, за нею може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно з ч.1 ст.344 ЦК України. Суд вважає, що за наявності всіх указаних умову у сукупності, визнання права власності на житловий будинок не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку із чим приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на 2/6 частки будинковолодіння за набувальною давністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачка на законних підставах пред`явила позов до відповідачів, який підлягає задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Зважаючи на те, що на підставі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, однак такі вимоги позивачкою не заявлені, тому понесені витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, такі витрати суд залишає за позивачкою у зв`язку з поданою про це письмовою заявою. На підставі викладеного,

Outcome: approved