Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд за межі України до РФ та на тимчасово непідконтрольну територію України неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до [INFO] року без згоди та супроводу батька, [PERSON] з метою відпочинку на території РФ та до родичів, які проживають в м. Луганськ. В підготовчому судовому засіданні позивачка викладені в позові вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. В обґрунтування доводів вказала, що у м. Луганськ та Російській Федерації проживає багато її родичів, які запрошували її разом з дітьми в гості. З жовтня 2016 року вона самостійно матеріально утримує доньок. Відповідач добровільно відмовляється надати дозвіл на вивіз дітей за кордон, не чим не мотивуючи свою відмову. У подальшому звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному сайті Біловодського районного суду. З заявами про розгляд справи без його участі або перенесення розгляду справи не звертався. Представник 3-ї особи-органу опіки та піклування Біловодської РДА Луганської області Кудря О.М. в підготовчому судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. У подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 12.13 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..82 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Ст.141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. В суді встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з жовтня 2004 р. по 08 листопада 2016 р., від якого мають спільних дітей - доньок, [PERSON], [INFO]. Та [PERSON], [INFO]. (арк..спр.3,4 ) Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою та знаходяться на її повному забезпеченні. В вересні 2017 року позивачці надійшла пропозиція від її родичів, які проживають в РФ про те, щоб її діти їх відвідали, а також інші родичі, які проживають в м. Луганськ, також запрошували в гості. Але поїхати до м. Луганськ та Російської Федерації вона не має змоги у зв'язку із відсутністю нотаріально посвідченого дозволу батька дитини на виїзд. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги позивачці не надає, у житті дітей участі не приймає, на даний час суду не відомо його місцезнаходження, як вказано позивачкою станом на 2016 рік відповідач виїхав за межі Луганської області і його місцезнаходження їй не відомо. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що факт відсутності змоги видачі нотаріально завіреної згоди батька - відповідача на виїзд дитини із матір'ю за межі України знайшов своє підтвердження наданими доказами. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду наведеного, враховуючи те, що позивачка не має змоги отримати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дітей за межі України , суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про право дітей на тимчасовий виїзд за кордон та за лінію розмежування з матір'ю без згоди батька є обгрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: approved