Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що наказом від 14 березня 2008 року № 46-к її було призначено на посаду начальника відділу бухгалтерського відділу та обліку Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а наказом від 20 серпня 2013 року № 402-к призначено на посаду начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду. Зазначила, що наказом № 394-к від 19.11.2015 року її було звільнено з займаної посади згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи. Позивачка у позовній заяві вказала, що наказ про її звільнення підписаний заступником директора [PERSON], який за посадою відповідно до статуту Фонду не наділений повноваженнями прийняття та звільнення з роботи працівників. Крім того, зазначила, що до її повноважень не входили організаційно-розпорядчі або адміністративно господарські функції та підписання розпорядчих документів, а тому вважає, що начальник управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду не є посадовою особою у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 41 КзПП України в контексті Закону України «Про акціонерні товариства», а Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту та він не відноситься до жодного з видів акціонерних товариств, отже, застосування цієї норми є неправомірним. Також позивачка вказала, що її звільнення відбулося з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки саме з 19 листопада 2015 року (момент звільнення) вона перебувала на лікарняному. У позові зазначила, що у результаті незаконного звільнення, відповідач відповідно до ст. 235 КЗпП України при поновленні її на раніше займаній посаді, зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилаючись на вищевикладені обставини, враховуючи те, що вона вважає своє звільнення з займаної посади незаконним та безпідставним, таким, що суттєво порушує її трудові права, [PERSON] просила скасувати наказ № 394-к від 19.11.2015 року, поновити її на посаді начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з тих же підстав, просили їх задовольнити. Позивачка пояснила, що відповідач всупереч вимогам трудового законодавства звільнив її з роботи незаконно. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Пояснили, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, відповідач законно, звільнив [PERSON] з дотриманням порядку звільнення за п. 5 ст. 41 КЗпП України, а тому відсутні будь-які правові підстави для поновлення останньої на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Зазначили, що виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду з 05.09.2014 року покладено на [PERSON], яка наказом від 09.11.2015 року № 641-в відбула у щорічну відпустку, а тому на період її відпустки виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду було покладено на [PERSON], який в межах наданих йому повноважень правомірно підписав наказ про звільнення позивача з роботи. Вважають, що покладення виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на [PERSON], як на начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду підтверджується розділом 5 Положення про управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду, що затверджений наказом Виконавчої дирекції Фонду № 448к від 26.09.2013 року. Також, вказали, що посилання позивачки на те, що її звільнення відбулося з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки саме з 19 листопада 2015 року вона перебувала на лікарняному, не заслуговують на увагу, оскільки в день звільнення позивачка перебувала на роботі і лише після того як її намагалися ознайомити з наказом про звільнення (ознайомлюватися остання відмовилася), вона вийшла з приміщення дирекції до закінчення робочого дня, а тому існують сумніви щодо законності видачі їй листа непрацездатності (а.с. 17-22, 157-162). Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Так, п. 4 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання його з ініціативи працівника, власника або виборного органу первинної профспілкової організації чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Зокрема, спеціальною нормою, що дозволяє власнику розірвати трудовий договір є ст. 41 КЗпП України. Судом встановлено, що наказом від 14 березня 2008 року № 46-к [PERSON] було призначено на посаду начальника відділу бухгалтерського відділу та обліку Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а наказом від 20 серпня 2013 року № 402-к призначено на посаду начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду. Наказом № 394-к від 19.11.2015 року позивачку було звільнено з посади начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи (а.с. 23). У судовому засіданні встановлено, що згідно акту Виконавчої дирекції Фонду від 19.11.2015 року [PERSON] ознайомилася з наказом про своє звільнення, але від підпису на наказі про ознайомлення відмовилася (а.с. 52). Підставою для звільнення зазначено службову записку начальника юридичного управління від 23 жовтня 2015 року, службову записку начальника управління господарського забезпечення від 09.11.2015 року, доручення в.о. директора Виконавчої дирекції Фонду від 10.11.2015 року головному бухгалтеру [PERSON] про надання пояснень, пояснення [PERSON] від 10.11.2015 року. З службової записки начальника юридичного управління від 23 жовтня 2015 року вбачається, що в ній начальником юридичного відділу тлумачиться Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 214 року №1255-V11, а також інші нормативно правові акти (а.с. 126). Порядок призначення та звільнення з посади працівника визначено КЗпП України. Пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму частини першої ст. 41 КЗпП було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року N 1255-УІІ. Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП). Зокрема, стаття 41 КЗпП доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб». Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13 травня 2014 року № 1255-VІІ. Так, зокрема, Фонд соціального страхування у своїй діяльності не керується законодавством про господарські товариства. Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч. 2 ст. 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення точненного поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Оскільки п. 5 ч. 1 ст.41 КзПП України стосується саме посадових осіб господарських товариств, позивач, який у своїй безпосередній діяльності не керується законодавством про господарські товариства, неправомірно був звільнений з посади начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду за цією нормою КзПП України. Разом з тим, судом встановлено, що відповідні повноваження начальника управління бухгалтерського обліку та звітності не були припинені, як того вимагає п.5 ч.1 ст.41 КзПП України. Посилання в службовій записці, яка стала підставою для звільнення позивача з роботи на лист Міністерства юстиції України від 22.02.2013 року за №1332-0-26-13/11 не може братися судом як доказ на обґрунтованість висновків відповідача щодо звільнення позивача, оскільки в самому висновку вказується на те, що листи міністерства не є нормативно правовими актами, вони мають лише роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм. Крім того, судом встановлено, що до повноважень [PERSON] не входили організаційно розпорядчі або адміністративно господарські функції, вона не є державним службовцем, тобто, не є посадовою особою у розумінні п. 5 ч. 1 ст.41 КзПП України, в контексті Закону України «Про акціонерні товариства», Закону України «Про державну службу». Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту (а.с. 139-156) та не відноситься до жодного з видів акціонерних товариств. Згідно зі ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КзПП України держава гарантує громадянам правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до вказаної норми права у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а також приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи вищенаведене, встановлено, що відповідач здійснив звільнення з посади [PERSON] без законних на те підстав, а тому, у відповідності до ст. 235 КзПП України зобов'язаний поновити позивача на роботі. Враховуючи, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не є господарським товариством, а начальника управління бухгалтерського обліку та звітності не є посадовою особою у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, застосування відповідачем цієї норми для звільнення позивачки з роботи є неправомірним, суд дійшов висновку, що [PERSON] має бути поновлено на посаді начальника управління бухгалтерського обліку та звітності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 20 листопада 2015 року. Слід зазначити, що твердження позивачки, про те, що наказ про її звільнення підписаний заступником директора [PERSON], який за посадою відповідно до статуту Фонду не наділений повноваженнями прийняття та звільнення з роботи працівників, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 02.09.2014 року № 26 «Про звільнення директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» та наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 05.09.2014 року № 407-к «Про виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду» виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності покладено на заступника директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності - [PERSON] (а.с. 24-25). Наказом № 641-в від 09.11.2015 року «Про надання відпустки [PERSON].» з 10.11.2015 року в.о. директора Виконавчої дирекції Фонду відбула у щорічну основну відпустку та на період своєї відпустки поклала виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду на заступника директора Виконавчої дирекції Фонду [PERSON] (а.с. 27). Відповідно до п. 2 Наказу № 189-ос від 24.07.2015 року « Про тимчасовий розподіл обов'язків між керівництвом Виконавчої дирекції Фонду», у разі відсутності директора Виконавчої дирекції Фонду його обов'язки виконує один із заступників за наказом директора Виконавчої дирекції Фонду (а.с. 27-33). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 34-37) правомочним керівником з 02.09.2014 року по теперішній час є [PERSON], законно призначена постановою Правління Фонду № 26, тому покладення виконання обов'язків директора Виконавчої дирекції Фонду на заступника директора Виконавчої дирекції Фонду [PERSON] на період своєї відпустки є законним З аналізу вищезазначених документів випливає, що заступник директора Виконавчої дирекції Фонду [PERSON] на момент підписання наказу від 19.11.2015 № 394-к «Про звільнення [PERSON]» виконував обов'язки директора Виконавчої дирекції Фонду, а тому мав право підпису вищезазначеного наказу, як керівник. Таким чином, твердження позивача про те, що підписання зазначеного наказу не входило до повноважень [PERSON] спростовується вищевстановленими фактами. Суд не бере до уваги доводи представників відповідача щодо незаконності видачі позивачці Юрівською АЗПСМ листка непрацездатності з 19.11.2015 року, оскільки [PERSON] перебувала у цей день на роботі, у зв'язку з наступним. Згідно акту Виконавчої дирекції Фонду від 19.11.2015 року [PERSON] після ознайомлення з наказом про своє звільнення о 16.20 год. вийшла з приміщення дирекції і до 18.00 год. в дирекцію не поверталася (а.с. 53). Свідки, які є співробітниками позивачки, у судовому засіданні пояснювали, що вони 19.11.2015 року бачили [PERSON] на роботі приблизно до 16.00 год., після цього позивачка покинула приміщення Виконавчої дирекції Фонду та до 18.00 год. не поверталася. Відповідачі заперечуючи проти видачі листа непрацездатності саме з 19.11.2015 року, вказували на те, що згідно обліку робочого часу по працівнику [PERSON] (а.с. 55) видно, що час приходу на роботу позивача 19.11.2015 року є 08.52 год., а вже о 16.25 год. позивач вийшла з приміщення Виконавчої дирекції Фонду. Листок непрацездатності відкритий Юрівською АЗПСМ, яка знаходиться в с. Юрівка, що приблизно у 35 км від Києва, а тому існують сумніви щодо законності листа непрацездатності. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що дійсно 19.11.2015 року приблизно о 11.30 год. позивачка з дозволу в.о. першого заступника директора Виконавчої дирекції Фонду [PERSON], перебуваючи у хворобливому стані вийшла з Дирекції, не використовуючи відповідну картку доступу. У Юрівській АЗПСМ [PERSON] надали медичну допомогу, після чого позивачка, не зважаючи на поради лікаря, повернулася на робоче місце приблизно о 14.30 год., а ввечері викликала швидку допомогу, у зв'язку з погіршенням стану. Як вбачається з довідки Юрівської АЗПСМ від 12.02.2016 року, 19.11.2015 [PERSON] дійсно була на прийомі у лікаря терапевта (а.с. 107). Відповідно до п. 2.5. Інструкції № 455 листок непрацездатності в разі захворювання видається в день встановлення непрацездатності. Згідно довідки про результати перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності серії АГЩ № 200198 працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] у Юрівській амбулаторії загальної практики-сімейної медицини Києво-Святошинського центру первинної медико-манітарної допомоги (а.с. 88-90), перевіркою встановлено факт звернення гр. [PERSON] за медичною допомогою та наявність ознак тимчасової непрацездатності 19.11.2015 року записами первинної медичної документації підтверджений, видача ЛН №200198 з 19.11.2015 року по 23.11.2015 року записами у медичній карті амбулаторного хворого обґрунтована. Отже, як вбачається з наданих документів, позивачка мала право на відкриття листка непрацездатності у день звернення до лікаря та після виклику швидкої допомоги. Доказів незаконності видачі листка непрацездатності серії АГЩ № 200198 [PERSON] представниками відповідача суду не надано. У позовній заяві позивачка вказувала, що у супереч вимогам ст. 47 КЗпП України відповідач у день її звільнення не видав належно оформлену трудову книжку і не провів з нею розрахунок, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, однак, з даного приводу слід зазначити наступне. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України та норм абз. 5 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція) зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно п. 4.2 Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як вбачається з акту Виконавчої дирекції Фонду від 19.11.2015 року [PERSON] після ознайомлення з наказом про своє звільнення о 16.20 год. вийшла з приміщення дирекції і до 18.00 год. в дирекцію не поверталася (а.с. 53). У зв'язку з неможливістю видати позивачці трудову книжку саме 19.11.2015 року, оскільки вона покинула приміщення дирекції, 19.11.2015 року відповідач направив лист на адресу позивача з проханням прибути до відділу кадрів Виконавчої дирекції Фонду та отримати трудову книжку або надати письмову згоду на пересилання Вам трудової книжки поштою з доставкою на зазначеному у згоді адресу (а.с. 182), даний лист не був отриманий позивачем, що підтверджується зворотнім повідомленням (а.с. 183). 21 січня 2016 року та 01 березня 2016 року Виконавча дирекція Фонду направляла листи на адресу позивача з проханням прибути до відділу кадрів Виконавчої дирекції Фонду та отримати трудову книжку або надати письмову згоду на пересилання Вам трудової книжки поштою з доставкою на зазначеному у згоді адресу (а.с. 184), дані листи не були отримані позивачем, що підтверджується зворотнім повідомленням (а.с. 183-187). Таким чином, суд вважає, що відповідачем не чинилися перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, оскільки відповідач вчинив всі необхідні дії щодо видачі трудової книжки. Що стосується проведення розрахунку з [PERSON] у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, то як вбачається з прибуткового ордеру та відомості на виплату грошей № 417, у день звільнення позивачки 19.11.2015 року у касі Дирекції була вся розрахункова сума грошей, а оскільки позивачка покинула приміщення Дирекції до кінця робочого дня, то її розрахункова сума була депонована того ж дня ( а.с. 45-49). За правилом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. N 100. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період (п. 5 розд. IV Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові та соціальні виплати, окремі види премій, середній заробіток за час щорічної і додаткової відпусток та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю). Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 19.11.2015 року, суд дійшов до висновку про те, що середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень та вересень 2015 року. Суд, визначає середньоденну заробітну плату позивача на підставі довідки про доходи від 19 лютого 2016 року № 19 (а.с. 77), виходячи з виплат за попередні фактично відпрацьовані два місяці роботи перед звільненням шляхом ділення на число відпрацьованих робочих днів та становить 600 грн. 96 коп. Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 20.11.2015 року по 10.06.2015 р. складає: 600 грн. 96 коп. (середньоденна заробітна плата) * 140 днів = 84 134 грн. 40 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням зазначеного суд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу знайшли свого доведення у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Крім того, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду у частині поновлення [PERSON] на посаді начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного,

Outcome: approved