Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 935847663101, в порядку спадкування за законом на обов`язкову частку за [PERSON] , що померла [INFO] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 935847663101. В обґрунтування зазначає, що він є сином спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 935847663101. Позивач також є власником 1/3 частки зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 берези, 1999 року № 23258. За життя спадкодавцем був складений заповіт, посвідчений 20.10.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. за реєстровим № 1735, згідно з яким вона все належне їй майно заповіла відповідачу [PERSON] , який є рідним братом позивача. Позивач зазначає, що станом на момент, відкриття спадщини та дотепер є непрацездатним за віком та в нього немає документа, який посвідчує його і його матері право власності на Квартиру, такий документ наявний у Відповідача, який не визнає право власності позивача частину квартири, тому наявні підстави на визнання за ним права власності на 1/12 частку квартири в порядку спадкування за законом на обов`язкову частку та на визнання права власності на 1/3 частки Квартири в порядку ст. 392 ЦК України. 04.02.2020 року позивач звернувся до Нотаріуса із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині 1/12 частку [PERSON] та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.02.2020 року по спадковій справі № 33/2018, у зв`язку з тим, що він не надав документи, що посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на 1/3 частки даної Квартири. За відповідачем 01.06.2016 року державним реєстратором було зареєстровано право власності на 1/3 частки Квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину. Також, за відповідачем 12.02.2020 року Нотаріусом було зареєстровано право власності на 3/12 частки Квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати йому документи для видачі на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця. Позивач зазначає, що крім нього та Відповідача, осіб, які мають право на спадкування в першій черзі немає. Крім того, позивач проосить визнати за ним право власності на 1/3 частку зазначеної квартири, оскільки оригінал Свідоцтва, який посвідчує не тільки право власності Спадкодавця, але і право власності Позивача на 1/3 частку Квартири, знаходиться у Відповідача, який в свою чергу відмовляється надати його позивачу. В судове засідання позивач не з`явився, представник надав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позов просить задовольнити. Відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 29 березня 1999 року, реєстраційний № [NUMBER] та Довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1078054 від 25.02.2020 року (інформація з паперових носіїв до 31.12.2012 р.), що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] , про що 22.03.2013 року складено відповідний актовий запис № 4179. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] , про що 04.08.2014 року складено відповідний актовий запис № 10994. Позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Железняк Л.В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (обов`язкова частка) на 1/12 частку квартири [ADDRESS] , після смерті матері гр. [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Відповідно до Постанови приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Железняк Л.В. від 06.02.2020 року по спадковій справі №33/2018, виданої в результаті розгляду вищевказаної заяви, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частку зазначеної квартири, у зв`язку із не наданням Документа, що посвідчує право власності спадкодавця - [PERSON] на вказану 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Крім того, як вбачається з тексту зазначеної Постанови, спадкодавець - [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 20.10.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Мисочкою Д.М. за реєстровим № 1735, згідно якого вона все належне їй майно заповідала сину - гр. [PERSON] . Другий син спадкодавця - гр. [PERSON] на день її смерті був непрацездатний за віком - [INFO] , у зв`язку з чим він має право на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України. Син спадкодавця гр. [PERSON] спадщину прийняв, про що подав відповідну заяву до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця. Відповідно до наданих довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованих 03.02.2020 року та 16.03.2020 року, відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтво про право на спадщину (серія та номер: 5-199, виданий 01.06.2016, видавник: Восьма Харківська державна нотаріальна контора) та 3/12 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтво про право на спадщину, за заповітом (серія та номер: 120, виданий 12.02.2020, видавник: Железняк Л.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України. Частиною 1 ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1241 ЦК України право на обов`язкову частку у спадщині малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Позивач [PERSON] (син спадкодавця) є непрацездатним за віком, що підтверджується Пенсійним посвідченням № [NUMBER] (серія [NUMBER] ), виданим 16.12.2014 року Пенсійним фондом України. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога [PERSON] щодо визнання за ним право власності на 1/12 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом на обов`язкову частку за [PERSON] , що померла [INFO] , підлягає задоволенню. На підтвердження права власноті на 1/3 частку квартири [ADDRESS] позивач надав копію Свідоцтва про право власності на житло від 29 березня 1999 року, реєстраційний № [NUMBER] та Довідку КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1078054 від 25.02.2020 року (інформація з паперових носіїв до 31.12.2012 р.). Разом з цим, позивач не має можливості зареєструвати право власності на 1/3 частку зазначеної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що у нього відсутній оригінал вказаного Свідоцтва про право власності на житло від 29 березня 1999 року. Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійсним відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правої приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправної позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобс гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав та законних інтересів позивача, відсутність спростування відповідачем доводів позивача, суд вважає необхідним задовольнити позовну вимогу позивача та визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Питання щодо розподілу судових витрат вирішити в порядку статті 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved