Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач ПАТ „Родовід Банк звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором в розмірі 280363,29 дол.США (двісті вісімдесят тисяч триста шістдесят три долари США 29 центів) та 81 389,21 грн. (вісімдесят одна тисяча триста вісімдесят дев»ять грн. 21 коп. Позивач також просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у розмірі 3441,00 грн. судового збору. В обґрунтуванні своїх вимог позивач покликається на такі обставини: 05.06.2008 року між ВАТ „Родовід Банк правонаступником якого є ПАТ „Родовід Банк та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 41.4/АА-00015.08.2. згідно умов якого відповідачу [PERSON] відкрито невідновлювальну кредитну лінію у сумі 21 000,00 доларів США строком до 05 червня 2015 року з відсотковою ставкою 7,7 % річних, щомісячна плата за обслуговування кредиту 0,25 % від суми виданого кредиту. Додатковою угодою від 11 листопада 2008р. до Кредитного договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 9,7 % річних. Позивач вказує, що свої зобовязання щодо надання кредитних коштів банком виконано в повному обсязі. Однак, відповідачем [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів та процентів за користування ними не виконуються. Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору, банк має право у разі недотримання позичальником взятих на себе зобовязань вимагати в односторонньому порядку вимагати дострокового виконання зобовязань. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування ним, відповідно до п.3.6 договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання сплачувати банку за кожень день прострочення пеню у розмірі 1,6 процента від суми простроченої заборгованості. В якості забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором між Позивачем та [PERSON] 05 червня 2008 року було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] взяла на себе зобовязання солідарно відповідати перед Позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором, а також відповідно до п. 2.1 Договору поруки у випадку невиконання Позичальником своїх зобовязань за платежами, що передбачені Кредитним договором, Поручитель на підставі письмового повідомлення Позичальника або Банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором. Позивач вказує, що не зважаючи на вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, відповідачі взяті на себе зобовязання не виконали у звязку з чим станом на 15 квітня 2013 року заборгованість за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2 від 05.06.2008 року, складає : 280363,29 дол.США (двісті вісімдесят тисяч триста шістдесят три долари США 29 центів) та 81 389,21 грн. (вісімдесят одна тисяча триста вісімдесят дев»ять грн. 21 коп), з яких : заборгованість за кредитом - 16 193,90 доларів СІЛА; проценти за користування - 1 331,95 нарахована пеня - 262 837,44 дол.США; плата за обслуговування кредиту 4 581,20 грн.; нарахована пеня - 81 389,23 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить суд позов задоволити повністю. Представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та просить суд в задоволенні таких відмовити повністю у звязку з пропущенням строку позовної давності. Свої заперечення та вимоги мотивує тим, що згідно умов кредитного договору строк дії договору визначений до 05.06.2015 року. 22.06.2009 року Позивач (Банк) звернувся до [PERSON] із Листом-претензією вих. № 41.4-116.6/2483, в якому вказав на порушення Позичальником [PERSON] умов Кредитного договору та посилаючись на п. 5.2. Кредитного договору, заявив вимогу в строк до 26.06.2009 р. достроково повернути суму Кредиту за Кредитним договором, сплатити проценти за користування кредитом та суму нарахованої пені, які [PERSON] у визначений строк до 26.06.2009 року виконані не були. Оскільки право кредитора на стягнення всієї суми кредиту було порушене Банком з 26.06.2009 року, тому перебіг строку позовної давності почався з 27.06.2009 р. В звязку з частковою оплатою Позичальником [PERSON] боргу, останній раз перебіг строку позовної давності переривався 25.12.2009 року (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України) та закінчився 26.12.2012 р. Таким чином, оскільки позовна заява подана 16.05.2013 р., а строк позовної давності за основним зобов'язанням закінчився 26.12.2012 р., позовна давність щодо стягнення кредиту, відсотків та пені на час подачі позивачем позову закінчилася. А від так, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Також представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ „Родовід Банк, третя особа : [PERSON], позовні вимоги якого пізніше уточнив, в якому просить суд визнати недійсним п. 3.6 Кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що за умовами Кредитного договору та Додаткового договору Позичальник зобов'язався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, але порушив умови відповідних договорів. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1,6 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочення, що передбачено п. 3.6. частини № 2 Кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Отже, оскільки банк надав [PERSON] споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 3.6. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1,6 % за кожен день прострочення виконання зобовязання за споживчим кредитом, що в 15 разів перевищує суму заборгованості по кредиту, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника -[PERSON], як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобовязань за спірним договором. П. 3.6 кредитного договору сторони поставлені в такі умови, коли банк може отримати дохід в десятки рази більше у випадку прострочення боржника, ніж у разі належного виконання ним договору. Таким чином, при укладені даного кредитного договору Банк повинен був дотримуватись вимог Закону України „Про захист прав споживачів зокрема прписам ст. 18 Закону, а відтак п. 3.6 кредитного договору є недійсним з моменту його вчинення. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги зустрічного позову не визнала та просить суд в задоволенні такого відмовити повністю за безпідставністю. Свої вимоги та заперечення мотивує тим, що при укладенні сторонами було досягнуто згоди щодо його усіх істотних умов на які сторони погодились, про що свідчить виконання взятих на себе зобовязань Банком, які полягають у наданню кредитних коштів та позичальника [PERSON], який прийняв кредитні кошти та протягом тривало часу виконував взяті на себе зобовязання. Доводи відповідача [PERSON] вважає безпідставними та спрямовані на уникнення від виконання взяти на себе грошових зобовязань по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування ними. Відповідачка за первісним позовом, а третя особа без самостійних вимог за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак під час судового розгляду справи звернулась до суду з заявою, в якій просить суд в задоволенні первісного позову ПАТ „Родовід Банк відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задоволити. Проаналізувавши матеріали цивільної справи та дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткове задоволення первісного позову та відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 05.06.2008 року між ВАТ „Родовід Банк правонаступником якого є ПАТ „Родовід Банк та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 41.4/АА-00015.08.2. Згідно умов Кредитного договору Позивачем відкрито відповідачу [PERSON] невідновлювальну кредитну лінію у сумі 21 000,00 доларів США строком до 05 червня 2015 року з відсотковою ставкою 7,7 % річних, щомісячна плата за обслуговування кредиту 0,25 % від суми виданого кредиту. Додатковою угодою від 11 листопада 2008р. до Кредитного договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 9,7 % річних. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, що підтверджується випискою по рахунку від 05.06.2008 року. У відповідності до статті 526 Цивільного Кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Закону. Відповідно до п. 5.2. Кредитного договору, банк має право у разі недотримання Позичальником умов Договору, вимагати в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником умов цього Договору. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно показів сторін, відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, судом встановлено, що у звязку із неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором 22.06.2009 року Позивач звернувся до [PERSON] із Листом-претензією вих. № 41.4-116.6/2483, в якому вказав на порушення [PERSON] умов Кредитного договору та, посилаючись на п. 5.2. Кредитного договору, заявив вимогу в строк до 26.06.2009 р. достроково повернути суму Кредиту за Кредитним договором, сплатити проценти за користування кредитом та суму нарахованої пені. Однак у визначений строк вимога [PERSON] виконана не була. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у справі. Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України, визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В ході судового розгляду справи встановлено, що звязку з частковою оплатою [PERSON] боргу, останній раз перебіг строку позовної давності переривався 25.12.2009 року, та відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, закінчився 26.12.2012 р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 16.03.2012 року та Ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 30.08.2012 року, яка набрала законної сили, встановлено, що 06.10.2010 року здійснено виконавчий напис нотаріуса зареєстрований в реєстрі за № 9939 про звернення стягнення на транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, 208 р.н. яка є предметом застави за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2. від 05.06.2008 року. На підставі здійсненого виконавчого напису нотаріуса від 06.10.2010 року, банк відповідно до п. 5.2 кредитного договору скористався своїм правом вимоги в односторонньому порядку, змінивши строк виконання основного зобовязання. Таким чином, моментом настання обовязку позичальника [PERSON] щодо повернення суми кредиту та процентів за ним є дата вчинення виконавчого напису нотаріуса від 06.10.2010 року. За вказаних вище обставин, строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2. від 05.06.2008 року, позивачем не пропущено, а від так заява відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1, ст. 612 Цивільного Кодексу України, Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. . \~Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання, ч. 2 ст. 615 ЦК України. Судом встановлено, що у звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2. від 05.06.2008 року, виникла заборгованість по сплаті тіла кредиту, в тому числі простроченого у розмірі 16\~193,90 дол. США., та 1\~331,95 дол. США проценти за користування, в тому числі прострочені, що стверджується розрахунком заборгованості станом на 15.04.2013 року. Згідно ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. 3. ч. 1 ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Згідно ст. 549 ЦК України, \~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п.3.6 Кредитного договору відповідач [PERSON] зобовязався за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 процента від суми простроченої заборгованості. Згідно представлено суду розрахунку заборгованості за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2. від 05.06.2008 року, за невиконання [PERSON] взятих на себе зобовязань по поверненню кредитних коштів у розмірі 16\~193,90 дол. США позивачем нараховано пеню у розмірі 262\~837,44 дол. США. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Таким чином, оскільки банк надав [PERSON] споживчий кредит, до виниклих правовідносин підлягають застосуванню положення та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню висновки викладені в\~рішенні Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. у справі №1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)\~про\~\~поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень\~п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».\~ За вказаних сище обставин, суд вважає за необхідне застосувати положення\~п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при визначенні розміру пені, оскільки визначений позивачем розмір останньої є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту.\~ Таким чином, неустойка, пеня, за порушення виконання грошового зобовязання, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в розмірі 8096,95 [PERSON]. США. як пятдесят відсотків від розміру заборгованості по кредиту на суму 16\~193,90 дол. США Судом встановлено, що за невиконання п. 1.5.1 Кредитного договору, по сплаті коштів за обслуговування кредиту, у відповідача [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 4\~581,20 грн., у звязку з чим Банком нараховано пеню у розмірі 81\~389,23 грн., що стверджується розрахунком заборгованості. За вказаних вище обставин, у звязку з непропорційно великим розміром нарахованої пені, яка у сімнадцять раз перевищує розмір заборгованості за обслуговування кредиту, суд вважає за необхідне застосувати положення\~п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при визначенні розміру пені за прострочення плати за обслуговування кредиту та визначити її у розмірі 2290,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що в якості забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором між Позивачем та [PERSON] 05 червня 2008 року було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] взяла на себе зобовязання солідарно відповідати перед Позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором. а також за усіма додатковими угодами, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між Банком та Позичальником (п.1.1 Договору поруки). П. 2.1 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання Позичальником своїх зобовязань за платежами, що передбачені Кредитним договором, Поручитель на підставі письмового повідомлення Позичальника або Банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором. У відповідності до ст. 554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно правової позиції висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14 від 10.09.2014 року, «у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання». Із договору поруки від 05 червня 2008 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржниками своїх зобов'язань перед банком за кредитним договорам не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як вище встановлено судом, моментом настання обовязку позичальника [PERSON] щодо достроково виконання основного зобовязання по поверненню суми кредиту та процентів за ним є дата вчинення виконавчого напису нотаріуса від 06.10.2010 року. Таким чином, порука відповідача [PERSON] на час звернення позивача до суду 16.05.2013 року є припинена, а від так, позовні вимоги позивача до [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до абзацу 3,4 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини\~Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України) має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу) ( 435-15 ). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Суд критично оцінює вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання недійсним п. 3.6 Кредитного договору, так як судом встановлено, що при укладені кредитного договору, відповідно до ст. 638 ЦК України, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та сторонами враховано вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідальність позичальника [PERSON] за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, у вигляді пені у розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості, п. 3.6 Кредитного договору. Факт згоди позичальника [PERSON]Я, з визначеним розміром пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, обєктивно стверджується отриманням позичальником кредитних коштів та тривалим виконанням взятих на себе зобовязань. Як вищевстановлено судом, Банком за неналежне виконання взятих на себе зобовязань, відповідно до п. 3.6 Кредитного договору, нараховано пеню у розмірі, яка у 15 раз перевищує розмір суми боргу, що визнано судом таким, що суперечить принципу добросовісності, відповідно до ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів, у звязку з чим розмір пені зменшено до пятдесят відсотків від розміру заборгованості по кредиту. Таким чином, враховуючи охоронювані законом комерційні права та інтереси Банку щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронювані законом права та інтереси позичальника [PERSON], як споживача кредитних послуг, суд вважає, що дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами усунуто, шляхом зменшення розміру пені до пятдесят відсотків від розміру заборгованості по кредиту, тим самим припинено порушення прав [PERSON] як споживача за п.3.6 Кредитного договору, позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] задоволенню не підлягають. За вказаних вище обставин та встановлених фактів, суд прийшов до висновку, що заборгованість за кредитним договором № 41.4/АА-00015.08.2. від 05.06.2008 року у визначеному судом розмірі підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «Родовід Банк» Стягненню з Відповідача [PERSON] в користь Позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягають стягненню судовві витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved