Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у шлюбі з відповідачем проживала однією сімєю з 2004 року по 2006 рік. Від спільного подружнього життя мають дитину [PERSON], [INFO]. В даний час проживають окремо, дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Після фактичного припинення шлюбних відносин, між ними постійно виникають суперечки щодо місця проживання неповнолітньої дитини. Добровільно вирішити дане питання не можуть. Враховуючи, що дитини проживає разом з нею, відповідач зобовязаний надати їй матеріальну допомогу на утримання дитини. При вирішенні питання просила враховувати, що донька проживає з нею з народження, вона створила всі умови для проживання, навчання дитини, працює, має постійний дохід. Просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], 13грудня [INFO], разом з нею; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивачка не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримали. Проти заочного рішення суду не заперечували. У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказах. У судове засідання представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявився. Направив суду висновок комісії, просив вирішити спір враховуючи висновок та інтереси дітей. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. 11 серпня 2012 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Відповідно до довідки виконавчого комітету Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №181 від 20 квітня 2016 року [PERSON] проживає в [INFO], разом з нею проживає її малолітня донька [PERSON], [INFO], та знаходиться на її утриманні. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З матеріалів справи встановлено, що дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з мамою, вітчимом та братом Максимом, та бажає проживати разом з матірю, що підтверджено власноручно написаною заявою. З акту обстеження житлово-побутових умов від 20 квітня 2016 року за адресою: [ADDRESS], складеного головним спеціалістом відділу з питань освіти, культури, молоді, спорту та соціального захисту вбачається, що за даною адресою проживає сімя з чотирьох чоловік, для проживання неповнолітньої створені належні умови. Відповідно до поданих характеристик мати позитивно характеризується, за місцем реєстрації та проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дитини, а піклуватись про матеріальне забезпечення дітей та їх духовний розвиток є обовязком кожного з батьків відповідно до існуючих їхніх можливостей. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. При розгляді справи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації надав висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25 лютого 2016 року (протокол №4). При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON], за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Колгоспна, буд.23/3, кв.99. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітньої дитини, яким безумовно потрібна як материнська, так і батьківська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення сторін до дітей та будь-яких інших виключних обставин, а батьки дітей не обмежені у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні, і можуть реалізувати свої права шляхом домовленості щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням, суд приходить до висновку про задоволення в позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом з матірю. Щодо стягнення аліментів, спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 29 квітня 2016 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З огляду на те, що неповнолітня дитина проживає з матір'ю і знаходяться на її утримання, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551.20 грн. та на користь позивача судові витрати за розміщення оголошення в розмірі 420 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved