Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 06.08.2011 року. Від спільного проживання у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що спільне життя з відповідачем не склалося, між ними зникло почуття любові та взаємоповаги. Кожен живе своїм життям, вже три имісяці проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідач не цікавиться нею та їхньою спільною дитиною, не надає коштів на утримання дитини. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам їхньої дитини, а тому просить шлюб розірвати, дочку залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання дочки аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття та судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] двічі в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили та позивачка наполягає на розірваннні шлюбу, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, що свідчить про те, що він не заінтересований у збереженні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дитини, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Оскільки дочка сторін по справі не досягла віку, зазначеного в цій статті, то в силу ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання визначається за згодою батьків. Спору про місце проживання сина між сторонами немає, а тому її слід залишити проживати з матірю. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що відповідач не цікавиться життям та здоровям дочки, не бажає приймати участі у її вихованні, жодних коштів на її утримання не надає, хоча має можливість таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, має відповідний заробіток, так як підробляє за приватними замовленнями та їздить на роботу за кордон, інших аліментних зобов'язань у нього немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, оцінивши досліджені по справі докази, враховуючи матеріальне становище сторін по справі, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що вимоги відповідачки про стягнення аліментів слід задовольнити та призначити стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. На підставі наведеного,

Outcome: approved