Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою [ADDRESS] об»єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки площею 896 кв.м. кадастровий номер [NUMBER], які розташовані за адресою [ADDRESS], а також стягнути судові витрати по справі. Позов обґрунтовує тим, що відповідач та позивачка з 10 червня 2009 року до 23 березня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування сторін у шлюбі, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства в листопаді 2017 року, саме в інтересах сім'ї, було набуто спірне майно, а саме збудований житловий будинок з господарсько-побутовими приміщеннями на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] за адресою [ADDRESS], який був зареєстрований на ім»я відповідача 04.02.2016 року, а земельна ділянка 16.03.2010 року. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а тому з огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, позивачка була вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідачем по справі [PERSON] було подано зустрічний позов в якому просить визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати пов»язані з розглядом справи. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що з 10 червня 2009 року по 23 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 березня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час спільного проживання в шлюбі ними було набуто житлову квартиру [ADDRESS], за спільно заощаджені грошові кошти, яка була зареєстрована на ім»я відповідача за зустрічним позовом, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 серпня 2014 року. Оскільки квартира куплялася під час спільного проживання в шлюбі та за спільні сумісні кошти подружжя вона являється спільною сумісною власністю сторін. Після розірвання шлюбу досягти згоди щодо спільного користування і володіння спільним майном та взаємної згоди щодо його поділу з відповідачем не має можливості. З огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, [PERSON] звернувся із зустрічним позовом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. В зустрічному позові просив відмовити, оскільки квартира була придбача [PERSON] за власні кошти. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав викладених у відзиві. Зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі та при цьому зазначив, що не надано жодних доказів щодо придбання квартири [PERSON] за власні кошти. В судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що йому було надано дозвіл на підготовку матеріалів вибору земельної ділянки для будівництва житлового будинку по [ADDRESS], проте як було з"ясовано він вже приватизував земельну ділянку за іншою адресою, в зв"язку з чим було змінено на [PERSON] Будинок був побудований ним за власні кошти та власними зусиллями. Після оформлення права власності на будинок [PERSON], за їх домовленістю, повинен був подарувати житловий будинок і земельну ділянку йому, як реальному забудовнику. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10 червня 2009 року (а.с. 8). Як вбачається із копії витягу з рішення № 261 від 08.06.2010 року виконавчого комітету Прилуцької міської ради [PERSON] затверджено та надано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку з поверхом мансардного типу по [ADDRESS]. Земельна ділянка, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить [PERSON] згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.03.2010 року (а.с.10, 16) Згідно висновку про вартість земельної ділянки ПП «Незалежна експертна оцінка «НЕО» станом на 26 березня 2018 року вартість земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташованої за адресою [ADDRESS] становить 46153 гривень. (а.с.17) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 04 лютого 2016 року (а.с.14) Згідно висновку про вартість об'єкту оцінки від 28.02.2018р. ПП «Експерт» ринкова вартість житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] складає 1092687 гривень. (а.с.15) Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 10 червня 2009 року розірвано (а.с.9) Відповідно до ст.60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно зі ст. 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно частин 3, 4 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. При цьому суд встановив, що надані сторонами квитанції і дані про рух коштів надають можливість достовірно стверджувати, що майно було придбано для будинку в шлюбі, тому є спільним сумісним майном подружжя, тобто заявлений первісний позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Разом з тим, суд вважає необгрунтованим посилання відповідача за первісним позовом щодо набуття ним у власність земельної ділянки, яка є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу відповідно до положень ч. 2 ст. 57 СК України, оскільки дана норма закону була доповнена пунктом 5 згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012, а вище вказану земельну ділянку приватизовано у 2010 році. Крім того, щодо посилань відповідача за первісним позовом на те, що будинок та земельна ділянка не можуть бути предметом поділу майна подружжя, оскільки будівництво відбувалося виключно його батьком [PERSON] та про усну домовленість подарувати будинок після введення в експлуатацію та державну реєстрацію, слід зазначити, що суд вважає їх також не доведеними, оскільки як на доказ вказаних обставин відповідач посилається лише на покази третьої особи [PERSON], який є його близьким родичем та зацікавлений у вирішенні справи на користь відповідача за первісним позовом, а тому суд їх до уваги не бере. Надані квитанції на будівельні матеріали [PERSON] суд також не може прийняти до уваги, оскільки не доведено того, що дані будматеріали були придбані саме для будівництва житлового будинку [ADDRESS]. Щодо заявлених вимог за зустрічною позовною заявою суд повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні вважає, що вони не підлягають до задоволення виходячи з наступного В судовому засіданні достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана за 149 000 грн., які сплачено покупцем [PERSON] Як вбачається з пояснень представника відповідача за зустрічним позовом у [PERSON] мались власні грошові кошти, які вона отримувала від своєї матері [PERSON], яка проживала в Іспанії та висилала донці саме на підшукування і придбання спірної квартири. Дані обставини підтверджені дослідженими в судовому засіданні заявами на отримання переказу від [PERSON] на ім»я [PERSON] на сума 4800 Євро, що еквівалентні близько 83 955 грн. Крім того [PERSON] одноособово здійснювала обмін валюти Євро на гривні, з валюти яка надходила їй від матері та заощаджувалась окремо від сімейного бюджету на придбання квартири (на загальну суму 117955 грн.) Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими кретеріями: час набуття майна, кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття) Належних та допустимих доказів про джерела доходу в іноземній валюті або проведенні валютно-обмінні операції до дати придбання квартири позивачем [PERSON] за зустрічним позовом не надано. Доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем [PERSON] не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти позивача, були витрачені на придбання спірної квартири, безпідставні та спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи, оскільки сторона відповідача [PERSON] належними й допустимими доказами спростувала презумпцію рівності часток подружжя, довівши, що квартира придбана за її особисті кошти. Таким чином, суд першої інстанції вважає встановленим, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти, а тому спірна квартира є її особистою приватною власністю. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16 та від 12 жовтня 2016 року № 6-846цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. У пункті 4 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п'ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Кантур О.А. укладено договір про надання правової допомоги № 180/2-ц від 22.01.2018 року на представництво інтересів позивача у вказаній цивільній справі. Адвокат Кантур О.А. здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №621, виданого КДКА в Чернігівській області від 06.04.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Кантур О.А. представляв інтереси позивача за первісним позовом [PERSON] на підставі ордера. Відповідно до детального опису робіт виконаних для надання правової допомоги у зв'язку із розглядом справи зазначено обсяг робіт, а саме : правовий аналіз матеріалів справи - 200 грн. попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин - 400 грн., підготовка та складання заяв по суті справи у т.ч. позовної -1600 грн., представництво інтересів замовника в суді - 6000 грн. Загальна вартість виконаних робіт 8200 грн. Замовник претензій щодо виконання умов Договору про надання професійної правничої допомоги до Виконавця немає. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг за договором та квитанцій позивачем за первісним позовом [PERSON] було сплачено адвокату Кантур О.А. загальну суму наданих адвокатських послуг 8200 грн. Враховуючи складність справи, кількість судових засідань в яких приймав участь представник позивача за первісним позовом, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціною позову та складністю справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 8200 грн. Відповідно до ч. 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, з урахуванням зазначених вище вимог процесуального закону та задоволення позовних вимог за первісним позовом необхідно стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача документально підтверджені позивачем судові витрати, а саме судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14190 грн. 80 коп.

Outcome: approved