Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» 12 квітня 2018 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що відповідачу надані послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання в квартиру [ADDRESS], за період з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2018 року існує заборгованість в розмірі 21589,10 грн. Крім того вважає, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити вказану суму боргу із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість за отримані послуги за період з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2018 року з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 25935,82 грн. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2018 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалами Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2018 року в задоволенні клопотання [PERSON] про забезпечення доказів відмовлено, залучено до участі в справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійні вимоги а предмет спору [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 червня 2018 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON]. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2018 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за період з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2018 року в сумі 25935,81 грн. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2018 року за заявою відповідача [PERSON] скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2018 року в даній справі, призначено справу до розгляду по суті. Позивачем ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» 30 січня 2019 року уточнено позовні вимоги. В своїй уточненій позовній заяві просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2014 року по 01 січня 2019 року в розмірі 30009,86 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 5870,17 грн. та 3 % річних в сумі 1457,35 грн., а всього 37337,38 грн. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 31 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] залучено як правонаступників [PERSON] В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримала уточнені позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Відповідач [PERSON] вернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнавала частково, просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01 жовтня 2014 року по 01 січня 2019 року надавав послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS], але плата за послуги в повному обсязі не вносилася, існує заборгованість за вказаний період в розмірі 30009,86 грн. При цьому розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов'язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено обов'язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. За нормами ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1999 року, виданого відділом приватизації житла, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також встановлено, що [PERSON] померла 30 листопада 2009 року. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з нормами ст. ст. 1268 -1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Після померлої 30 листопада 2009 року [PERSON] фактично прийняли спадщину відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи норми ст. 1268 ЦК України, суд приходить до висновку, що хоча відповідачі [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину і не отримали, але спадщина належить обом відповідачам з часу відкриття спадщини, тобто з 30 листопада 2009 року, тому останні в силу норм ст. ст. 322, 360 ЦК України мають обов'язок з утримання спадкового майна, до складу якого входить частка в праві власності на квартиру [ADDRESS], в межах заявлених в справі позовних вимог, тобто, з 01 жовтня 2014 року. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню, з відповідачів підлягає стягненню сума заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2014 року по 01 січня 2019 року з кожного в розмірі по 15004,93 грн.(30009,86 грн. / 2) відповідно до розміру часток кожного в праві власності. При вирішенні питання щодо стягнення 3 % річних та розрахованої суми інфляції суд виходить з наступного. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. За нормами ст. 68 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції та 3% річних. Тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" підлягає стягненню сума заборгованості за послуги теплопостачання, отримані за адресою: [ADDRESS], за період з 01 жовтня 2014 року по 01 січня 2019 року з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних з кожного в розмірі по 18668 грн. 69 коп. (37337,38 грн. /2). Посилання відповідача в судовому засіданні на пропуск позивачем строків позовної давності є безпідставним. За нормами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в період з жовтня 2014 року по січень 2019 року частково сплачувала заборгованість, зокрема, в жовтні 2015 року, в квітні 2018 року, що остання підтвердила в судовому засіданні. Тим самим, сплачуючи кошти в рахунок боргу, відповідач в силу норм ст. 264 ЦК України визнавала наявність заборгованості за комунальні послуги та перервала термін позовної давності. За частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Подання особою заяви про видачу судового наказу перериває позовну давність (Ухвала ВССУ від 23 вересня 2015 року в справі N 6-18668св15). Враховуючи вказані обставини, посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності та застосування судом наслідків спливу строків позовної давності є необґрунтованим. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати з кожного в розмірі по 881 грн.

Outcome: approved