Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, після чого, у лютому 2020 року уточнив свої позовні вимоги, змінивши предмет позову. В уточненій позовній заяві позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком дитини - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову, [PERSON] зазначав, що починаючи з вересня 2019 року, відповідачка спочатку припинила спілкування його з сином, а згодом взагалі заборонила зустрічі. Зі слів сусідів відповідачки, за місцем ії проживання, дитина постійно знаходиться в квартирі(тижнями не виходить з неї), не відвідує дитячі майданчики та культурні заклади, не спілкується з іншими дітьми, коли відповідачка відлучається з помешкання, син залишається один вдома, без догляду дорослих. А з 16.09.2019року не відвідував заклад освіти. У зв`язку з тим, що останнім часом, проживання сина разом з матір`ю загрожує його здоров`ю та психологичному стану, з 29.01.2020 року син проживає з батьком та зі своєю рідною бабусею, за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час, життя дитини налагодилось, він відвідує школу, культурні заклади, спілкується з дітьми. Рідна мати позивача - [PERSON] , бабуся дитини, є шкільним вчителем математики, вони мешкають разом та займаються вихованням та утриманням дитини. Позивач офіційно працевлаштований в ПАО "Укрграфіт", цех № 2, пекоплавщіком З розряду, постійно отримує заробітну плату. За місцем роботи та проживання характеризується з позитивного боку, отже заслуговує на довіру та має можливіть і бажання повністю утримувати та достойно виховувати свою дитину. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.12.2018р. у нього є своє помешкання, за адресою: [ADDRESS] , в якому створені усі умови для проживання та виховання сина, він забезпечень одягом, продуктами харчування, книжками, розвиваючими іграми, в нього є своя окрема кімната. Для обліків у освітньому та медичному закладі, виникла необхідність зареєструвати фактичне місце проживання дитини з батьком, але відповідачка відмовляється надати згоду на таку реєстрацію. Викладене свідчить, що зареєструвати місце проживання сина за адресою нашего фактичного проживання, він зможе тільки у разі наявності рішення суду, яким визначено місце проживання разом з батьком. Крім того, залишити дитину проживати разом з матір`ю, може призвести до вкрай негативного наслідку насамперед для дитини, тому в інтересах дитини, слід визначити місце його проживання разом з батьком. У судовому засіданні позивач наполягав на задоволені його позовних вимог, з підстав, викладених у позові та на підставі наданих суду письмових доказів. Додатково позивач зазначив, що поведінка та психоемоційний стан позивачки змусили його забрати сина до себе, оскільки вона не усвідомлює свої дії та поводить себе вкрай агресивно. Прикладом цього, позивач доводив суду, що коли дитину прийшли забирати з органу опіки та піклування, дитина була неохайна, у нього були довгі волосся та нігті. Дитина не могла взагалі спілкуватися. Тоді як на теперішній час, дитина має достойний вигляд та має успіхи в школі. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позову, декілька разів намагалася зірвати судові засідання та пояснювала, що тільки вона має право на виховання дитини. Відповідачка пояснювала, що позивач не є біологічним батьком дитини, проте довести дані обставини не змогла. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали суду листа про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення з урахуванням висновків Органу опіки та піклування, враховуючи інтереси дитини. Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або

Outcome: approved