Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

У вересні 2018 р. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Козіївської сільської ради , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що в 1999 р. померла її баба [PERSON] , яка мала право на земельні частки (паї) та житловий будинок , що знаходяться на території Козіївської сільської ради , які успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] . За життя баба склала заповіт ,яким все своє майно заповідала позивачу. Після її смерті відкрилася спадщина на майно. Позивач має намір оформити спадщину та успадкувати земельні частки (паї) та житловий будинок , однак в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину неможливо , оскільки нотаріус відмовив в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов , просить задовольнити. Представник відповідача Козіївської сільської ради у судове засідання не з`явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував , просив ухвалити на розсуд суду. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до суду не з`явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , позов не визнав, просить відмовити. Третя особа у судовому засіданні проти позову не заперечувала , просила задовольнити позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що спадкодавець - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] з ним в одному будинку були зареєстровані дружина [PERSON] та онука [PERSON] , про що свідчить довідка Козіївської сільської ради від 27.01.2017 р. Як зазначає ст.549 ЦК ( в ред.1963 р.) [PERSON] є спадкоємицею першої черги та такою , що фактично успадкувала майно свого чоловіка [PERSON] , оскільки проживала з ним на момент смерті. Відповідно до довідки відділу у Краснокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.05.2017 р. , в Книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) по КСП ім.Леніна зареєстровано сертифікат серії [NUMBER] за [NUMBER] на ім`я [PERSON] та знаходиться у відділі як невитребуваний . Згідно вказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) , [PERSON] належить право на земельну частку (пай) розміром 3,47 в умовних кадастрових гектарах , яка перебуває у колективній власності колишнього КСП імені Леніна. Крім того , як зазначає довідка Козіївської сільської ради від 05.04.2019 р. , згідно записів погосподарської книги Козіївської сільської ради №30 , житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] обліковується за [PERSON] Будинок збудований в 1970 році та знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.02.2019 р. , у Реєстрі прав власності відомості про рухоме майно відсутні. Крім того ,як свідчить довідка КП « Краснокутське БТІ» від 27.04.2018 р. право власності на вище вказаний будинок не зареєстровано. З технічного паспорта КП « Краснокутське БТІ» від 03.04. 2018 р. вбачається , що житловий будинок за вказаною адресою існує . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] в с.Городнє Краснокутського району Харківської області , про що підтверджує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Довідка відділу у Краснокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.05.2017 р. свідчить про те, що в Книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) по КСП ім.Леніна зареєстровано сертифікат серії [NUMBER] за [NUMBER] на ім`я [PERSON] та знаходиться у відділі як невитребуваний . Згідно вказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) , [PERSON] належить право на земельну частку (пай) розміром 3,47 в умовних кадастрових гектарах , яка перебуває у колективній власності колишнього КСП імені Леніна. Відповідно до заповіту , посвідченим секретарем Козіївської сільської ради від 02.04.1996 р. за реєстром №50, [PERSON] заповідала все своє майно онуці [PERSON] . Після [PERSON] відкрилася спадщина , яка складається з права на земельну частку (пай) та житлового будинку з господарськими будівлями. Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті баби .Однак, постановою Краснокутської державної нотаріальної контори від 29.03.2018 р. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] відмовлено, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) та житловий будинок. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 1999 році. Згідно п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. 2003 р.) правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини ,яка відкрилася , але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.ст. 1217,1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини... Як передбачає ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Зі ст. 1223 ЦК України вбачається ,що право на спадкування визначені у заповіті. В силу ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Частинами 3 , 5 вказаної статті передбачено , що спадкоємець ,який постійно проживав із- спадкодавцем на час відкриття спадщини ,вважається таким , що прийняв спадщину ,якщо протягом строку , встановленого статтею 1270 цього Кодексу ,він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, спадкування майна [PERSON] здійснюється за заповітом і позивач [PERSON] є такою , що спадщину прийняла . Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до роз"яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином позивач не позбавлена права успадкувати житловий будинок з господарськими будівлями без правовстановлюючих документів. Щодо права на земельну частку (пай) в порядку спадкування , суд зазначає наступне. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). За життя [PERSON] та [PERSON] не встили отримати сертифікати на земельну частку (пай) та в подальшому не оформили право власності на земельні ділянки . Згідно до статгі 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до положень пункту 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» за своєю правовою природою право на земельну частку (пай) є речовим правом вимагати виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки, що за вартістю відповідає частці особи у сільськогосподарських угіддях, переданих у колективну власність відповідної юридичної особи. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. За змістом положень Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Моментом виникнення права на земельну частку (пай) є момент виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що згідно ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій, земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа визначених кожному з них земельного паю за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безкоштовно свою земельну частку (пай), виділену в натурі. Член сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до Державного акту про право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, а в разі його смерті успадкування здійснюється за нормами ЦК України, в тому числі і у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай) (пункт 24 вищезазначеної постанови). Відповідно до положень ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного Кодексу України (в редакції 1992 року), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою ст. 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств. Стаття 23 ЗК України (в редакції 1992 року) визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Тобто, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 02.05.2018 у справі № 614/568/16-ц). Тому [PERSON] та [PERSON] набули права на земельну частку (пай) так, як були членами КСП « Леніна» , 30.01.1996 р. КСП « Леніна» отримало державний акт на право колективної власності на землю , вони були включені до списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю та на їх ім`я зареєстровані сертифікати на право на земельну частку (пай) , але внаслідок смерті вказані сертифікати отримані не були. Смерть особи, яка була внесена до списку до Державного акту на землю, не позбавляє права спадкоємців на земельну частку (пай) за законом, який діяв на час виникнення даних правовідносин. У зв`язку із набуттям спадкодавцем права на земельну частку (пай) це право підлягає спадкуванню позивачкою. Тому заперечення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, що [PERSON] не набув права на земельну частку , оскільки на час прийняття розпорядження Краснокутської РДА №401 від 11.07.1996 р. та реєстрації сертифікату 11.11.1996 р. був покійним , та не набула права на земельну частку (пай) гр-ка [PERSON] , суд до уваги не приймає та підстав для відмови в позові не має, оскільки вище викладене спростовується довідкою відділу у Краснокутському районі Головного управління Дерджгеокадастру у Харківській області від 12.05.2017 р. про те , що на ім`я спадкодавців зареєстровані сертифікати на право на земельну частку (пай) і знаходяться у відділі як невитребувані. Позивач не позбавлена права успадкувати право на земельну частку (частку) , що належать її діду та бабі , однак отримати вказані сертифікати та надати в нотаріальну контору вона не може , оскільки вказані документи видаються тільки власникам . Крім того , як вбачається з свідоцтва про смерть померли [PERSON] та [PERSON] , а сертифікати на право на земельну частку (пай) зареєстровані в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП ім.Леніна на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Допитаний по справі свідок [PERSON] пояснив суду , що дійсно його дід [PERSON] та баба [PERSON] працювали в колгоспі та були включені до списку додатку до Державного акту на право колективної власності на землю по КСП ім.Леніна як [PERSON] та [PERSON] . Свідок підтвердив , що [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] є одні й ті самі особи. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , сертифікати на право на земельну частку (пай) зареєстровані на ім`я [PERSON] та [PERSON] належать [PERSON] та [PERSON] , позивач є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] , до складу спадкового майна входять житловий будинок з господарськими будівлями та право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікатів на право на право на земельну частку (пай). Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд задовольняє вимоги позивача, так як вона надала суду достатньо доказів, які підтверджують позовні вимоги, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших.

Outcome: approved