Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У квітні 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі- банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] , Управління міграційної служби України про виселення всіх проживаючих у будинку осіб та зобов'язання зняття з реєстрації місця проживання . Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 251 673 грн 80 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договром іпотеки, укладненим 21 травня 2008 року між банком та [PERSON],- одноповерховий житловий будинок по [ADDRESS]. 29 жовтня 2010 рокуіпотекодавцю була направлена письмова вимога про добровільне виселення із жилого будинку, проте, відповідачі на письмову вимогу в добровільному порядку відповідних дій не вчинили. В подальшому банк доповнив позовні вимог та просив виселити також неповнолітню [PERSON], з вказаного будинку, оскільки остання зареєстрована в цьому будинку вже після набуття законної сили рішенням суду про звернення стягнення на житловий будинок. Також просив зобов'язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Центрального РВ УМВС зняти з реєстрації відповідачів та [PERSON] за вказаною адресою. Справа розглядалася судами неодноразово, прийнята суддею Гуденко О.А, до свого провадження 28 лютого 2014 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив про його задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася в зв'язку з неможливістю, оскільки здійснює догляд за малолітньою дитиною. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що вони регулярно сплачують максимально можливу для їх сім'ї грошову суму в рахунок погашення кредиту. В зв'язку з кризисом в державі 2009 року вони втратили роботу, на тепершній час на їх утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей [INFO] та [INFO]. Представник відповідача в судовому засіданні та представник Служби у справах дітей в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, оскільки вказаний житловий будинок є єдиним житлом двох малолітніх дітей, отже їх виселення грубо порушить їх права. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи , судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 21 травня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 92 , за яким банк надав відповідачеві суму кредиту на придбання житлового будинку в розмірі 230 000 грн. строком до 20 травня 2033 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитни договором між банком та відповідачами 21 травня 2008 року був укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого відповідач [PERSON] передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] 21 травня 2008 р. В той же день між банком та [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки в рахунок забезпечення зобов'язань за вказаним договором про іпотечний кредит№ 92. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами умов кредитного договору , рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 251 673 грн 80 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - вищевказаний житловий будинок. Станом на час розгляду справи, поточна заборгованість за кредитом відповідачами не погашена, згідно Довідки банку заборгованість [PERSON] за кредитним договром № 92 складає 473 874,86 грн., з яких 185 056,56 грн. сновного боргу та 42 643,43 грн. простроченої заборгованості основного боргу, 106 887,81 грн заборгованості за відсотками. З наданих банком та відповідачем квитанцій та первинних документів щодо руху по кредитному рахунку, відповідачіі протягом 2008року -початку 2009 року сплачували кредит у встановленому графіком розмірі близько 4000 грн. щомісячно, після чого і по теперішній час сплачували заборгованість у розмірі 50-500 грн. на місяць . В березні 2014 року банком відмовлено [PERSON] та [PERSON] у задоволенні їх заяви про реструктуризацію боргу. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 29 жовтня 2010 року банк направив на адресу іпотекодавця [PERSON] вимогу про добровільне звільнення приміщення, на яке звернуто стягнення. Вказаний лист було отримано відповідачем, про що свідчить зворотне повідомлення, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с.20-21). Пунктом 3.3.11 договору передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника особи, що проживають у такому будинку, зобов'язані добровільно звільнити предмет іпотеки протягом 1 місяця з дати отримання такої вимоги, а також сприяти виселенню всіх мешканців, що зареєстровані та/або фактично проживають за адресою знаходження предмету іпотеки. З копії прибудинкової книги, вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку з 22 листопада 2008 року. Також, у вказаному будинку з 20 листопада 2010 року зареєстрована [PERSON] , [INFO], яка знаходиться під опікою [PERSON] згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 26.08.2009 р. № 1733 (а.с.58-59, 62). Крім того, згідно Свідоцтва про народження , [PERSON] [INFO] народила дитину [PERSON] , який також проживає з нею за вказаною адресою.(а.с. 182) У п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" визначено, що при розгляді справ про визнання недійсними договорів іпотеки з підстав не врахування прав неповнолітніх на проживання в будинках (квартирах), переданих в іпотеку, суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. З матеріалів справи вбачається, що іпотекодавець [PERSON] , зареєструвавши вказаних осіб у будинку, порушила пункт 3.3.10 договору іпотеки, оскільки зазначені особи зареєстровані в будинку вже після укладення договору іпотеки без згоди банку. Вказана правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України по справі №6-57ц12 від 12 березня 2012 року, що є обов'язковою відповідно до ст. 360-7 ЦПК України). Так, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частина третя статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI ( 3795-17 ) від 22.09.2011 . Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за дотримання певних умов, а саме: прийнято, в установленому законом порядку, рішення про звернення стягнення на житловий будинок або житлове приміщення; протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк мешканці у добровільному порядку не звільняють житловий будинок або житлове приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано належні та допустимі докази обґрунтованості його вимог та дотримання порядку виселення відповідачів із спірного будинку повністю. Вищевикладені обставини свідчать про те, що ще з жовтня 2010 р. відповідачка [PERSON], а відповідачка [PERSON] принаймні з 28 лютого 2013 року при отриманні копії заяви банку про її виселення разом з неповнолітньою підопічною були належним чином повідомлені про звільнення спірного будинку (а.с. 77). Враховуючи, що відповідачі разом з дітьми у встановлений законом строк добровільно не звільнили житловий будинок, а тому іпотекодавець та члени її сім'ї, права яких є похідними від прав власника, позов банку про їх виселення підлягає задоволенню. Доводи відповідача та її представника про те, що порушуються інтереси неповнолітніх дітей відповідачів, не заслуговують на увагу, тому що у матеріалах справи відсутні докази майнових прав дітей на будинок, який є предметом іпотеки. Так, суд враховує, що неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірному приміщенні після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується випискою з будинкової книги. Як зазначав представник позивача, банк як іпотекодержатель, згоди на її реєстрацію не надавав, що свідчить про порушення іпотекодавцем [PERSON] укладеного сторонами іпотечного договору. Даних про реєстрацію малолітнього [PERSON], який народився під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції [INFO], у спірному будинку сторони суду не надали, але визнали в судовому засіданні ( і таке є очевидним), що дитина проживає разом з матір'ю [PERSON] за місцем проживання останньої. Отже, малолітні [PERSON] та [PERSON] також підлягають виселенню із спірного приміщення. Що ж до вимоги позивача про покладення обов'язку про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у відділі громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області, то за житловим законодавством, виселення з квартири, осіб, що в ній проживають, позбавляє тих і права на реєстрацію в ній, а тому після набуття законної сили судовим рішенням про виселення з житлового будинку осіб , Банк має право звернутися до названого державного органу про зняття тих з реєстрації, а у разі його відмови від вчинення названої дії, заявити відповідний позов в порядку, передбаченому для оскарження дій державних органів. Відповідно до ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. За такого, ці вимоги є передчаними і задоволенню не підлягають. Одночасно, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рівних частках слід стягнути судові витрати.

Outcome: approved