Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

позивачка звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на її користь з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27 квітня 2017 року стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 19263 (девятнадцять тисяч двісті шістдесят три) гривні невиплаченої заробітної плати. Позивач позов мотивує тим, що вона, [PERSON], (надалі позивач) працювала у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» (надалі відповідач). Відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р., позивач з 01.09.2007 р. переведена у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех на посаду лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду. У звязку із закінченням строку трудового договору з 31.12.2012 р. позивач звільнена із займаної посади на підставі наказу №730-к від 27.12.2012 р. Виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21 липня 2010 року № 186, від 23 квітня 2012 року № 150, від 29 квітня 2013 року № 170, від 30 квітня 2014 року № 176 та 27 червня 2014 року № 264, що є чинними. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки, відповідач неправильно здійснював нарахування та виплату позивачу заробітної плати, відтак порушив вимоги чинного трудового законодавства, в тому числі, галузеву угоду між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 - 2012 роки,територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, а також укладені колективні договори на 2009-2010 р.р. та 2012-2013 р.р. в частині встановлення, нарахування та виплати заробітної плати, позивач просить стягнути з відповідача суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 19263 (девятнадцять тисяч двісті шістдесят три) гривні. В письмових запереченнях представник відповідача покликається на те, що ч. 3 ст. 97 КЗпП України передбачає, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Накази про зміни в оплаті працівників (її підняття), видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листів, про наступні дані, що належить до періоду, за який проводиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань із заробітної плати, сума заробітної плати, що належить до виплати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27 квітня 2017 року та просив задоволити. Представник відповідача подала суду письмові заперечення та в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці позивач відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р., позивач з 01.09.2007 р. переведена у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех на посаду лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду та у звязку із закінченням строку трудового договору з 31.12.2012 р. позивач звільнена із займаної посади на підставі наказу №730-к від 27.12.2012 р. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.2 КЗпП України право на працю є одним із основних трудових прав працівників, що включає в виконання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. Відповідно до ст.ст. 94, 95 КЗпП України, ст.ст. 9, 10 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України. Відповідно до наказу №186 від 21 липня 2010 року у ЛМКП "Львівтеплоенерго"встановлено з 01 липня 2010 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 892,8 грн.(з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.)./а.с. № 9/ Відповідно до ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 р. становить 888 грн. Відповідно до наказу №150 від 23 квітня 2012 року встановлено з 01 травня 2012 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1042,8 грн../а.с. № 10/ Відповідно до ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2012 року становила 1094 грн.. Відповідно до наказу № 170 від 29 квітня 2013 року встановлено з 01 травня 2013 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1106,4 грн./а.с № 11/ Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 травня 2013 року становила 1147 грн.. Відповідно до наказу №176 від 30 квітня 2014 року встановлено з 01 травня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1152 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 960 грн.). /а.с. № 12/ Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на травень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. Відповідно до наказу №264 від 27 червня 2014 року встановлено з 01 липня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1204,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 1004 грн.)./а.с. № 13/ Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на липень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. Відповідно до ст.ст.96, ст.6 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з наказом №311-к від 31 серпня 2007 року, позивач працювала на посаді лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду. Відповідно до колективного договору ЛМКП Львівтеплоенерго» на 2009 2010 роки, у Додатку №3 - Схема посадових окладів і тарифних ставок працівників ЛМКП «Львівтеплоенерго», встановлено коефіцієнт відповідно до займаної позивачем посади та присвоєного розряду 2,17./а.с. № 89-170/ Відповідно доколективного договору ЛМКП Львівтеплоенерго» на 2012 2013 роки, у Додатку №3 - Схема посадових окладів і тарифних ставок працівників ЛМКП «Львівтеплоенерго», встановлено коефіцієнт відповідно до займаної позивачем посади та присвоєного розряду 1,35. Згідно зі ст.5 Закону України «Про колективні договори» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження будь-яким строком. Конституційний суд України в рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 р. дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Оскільки, відповідач визначав мінімальну заробітну на підприємстві, що була нижчою від передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України», в тому числі, галузевою угодою між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 - 2012 роки,територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, а також укладеними колективними договорами на 2009-2010 р.р. та 2012-2013 р.р. в частині встановлення, нарахування та виплати заробітної плати, з відповідача в користь позива підлягає стягненю 19263 грн. невиплаченої заробітної плати згідно з розрахунком, наданим представником позивача, який суд вважає вірним та контррозрахунку позовних вимог, поданих представником відповідача. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 4169,03 грн. та з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути в користь держави 640 грн. судового збору. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved