Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Санжаревський І.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права приватної власності на житлові приміщення у житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у зазначеному житлову будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: позивач, є власником частини житлового будинку за адересою: [ADDRESS] . 17 лютого 1990 донька позивача зареєструвала шлюб з відповідачем. 20.01.1999 зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . 19 грудня 2008 року Червонозаводським районним судом м. Харкова № 2-4962/2008 розірваний шлюб між донькою позивача та відповідачем. 17 червня 2015 року донька позивача - [PERSON] передала Позивачу у власність 55/300 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, після розірвання шлюбу з [PERSON] , фактично не проживає за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Відповідач фактично не проживає в будинку позивача більш одного року, про що складений акт про фактичне не проживання відповідача більш 1 року, підписи підтверджені головою вуличного комітету. Місце перебування відповідача на сьогоднішній день не відоме. Проте відповідач продовжує бути зареєстрованим в належній позивачу частині домоволодіння, чим створює перешкоди у здійсненні ним права власності, оскільки позивач змушений сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідача. Оскільки у добровільному порядку відповідач не припиняє свою реєстрацію у будинку, позивач вимушений звернутися до суду із позовом. 11.11.2020 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про час та місце розгляду справи, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне повідомлення відповідача. Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи. Приймаючи до уваги предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності, а саме користування житлом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 17 червня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. реєстраційний № 773. (а.с.6-9) В зазначеній частині житлового будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] від 29.07.2020 (а.с. 13) Позивач зазначає, що відповідач не проживає в належному йому будинку більш одного року. Даний факт підтверджується актом засвідчений головою вуличного комітету від 27.08.2020, в якій вказується, що [PERSON] не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] більш одного року. Також, встановлено, що сімейні відносити між відповідачем та донькою позивача припинені на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.12.2008 № 2-4962/2008 про розірвання шлюбу. (а.с. 10-11) Таким чином даний факт є встановленим у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідач не є власником зазначеного вище домоволодіння, оскільки право власності на зазначену частину житлового будинку виникло у позивача, на підставі Договору дарування, посвідченого 17 червня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., № 773. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт не проживання відповідача в житловому будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачеві житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідач будь-яких заперечень щодо обставин, викладених в позові до суду не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб. На підставі ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: не проживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно роз`яснень, наданих в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що відповідач не проживає в житловому будинку позивача понад 1 рік, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При вирішенні питання про стягнення коштів на надання правової допомоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3\~статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.3\~ст. 141 ЦПК України,\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:\~\~1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;\~\~2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;\~\~3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;\~\~4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідну заяву, адвокат Санжаревський І.А. подав до суду 17.12.2020. З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Санжаревським І.А. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.08.2020 р. № 0826/20-1 надані клієнту [PERSON] наступні послуги: надання консультації та роз`яснень, вивчення відповідних документів, визначення правової позиції, повідомлення про правові наслідки досягнення результату, складання позовної заяви, представництво в суді, всього 2500 грн. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. Згідно\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved