Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11172898000 з наступними змінами відповідно до Додаткової угоди № 1 від 19.11.2009 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.06.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки №122464 з наступними змінами відповідно до Додаткової угоди № 2 від 19.11.2009 року. Відповідно до умов Кредитного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 85300,00 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. Відповідач зобов'язався щомісяця повертати наданий кредит згідно з Графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.06.2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом у повному обсязі не сплачує, у зв'язку з чим виникла заборгованість. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 61616,09 доларів США, та по пені у розмірі 31507,43 грн., а також стягнути судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2016 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року клопотання представника відповідачки [PERSON] про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи задоволено, виконання експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз з покладенням витрат за її проведення на відповідачку [PERSON], провадження у справі зупинено до одержання висновків експерта. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року задоволено клопотання експертів про надання додаткових матеріалів, забезпечено докази по даній справі у спосіб витребування у ПАТ «Укрсиббанк» оригіналів Договору поруки № 122464 від 20.06.2007 та Додаткової угоди № 2 від 19.11.2009 року до Договору поруки від 20.06.2007 року. 02.08.2017 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повернув матеріали судової справи з повідомленням про неможливість надання висновку на виконання Ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи. 11.06.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON], в якій представник заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні внаслідок необґрунтованості. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представники повторно не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] 11.06.2018 року надійшла заява про проведення подальшого розгляду даної справи за його відсутності. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративні правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідачів та їх представників, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін, оскільки це повторна неявка сторони відповідача, при цьому належних доказів на підтвердження поважності причини неявки ані відповідачами, ані їх представниками суду не надано. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 20.06.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк", з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], з другої сторони, укладений Договір про надання споживчого кредиту №11172898000 з наступними змінами відповідно до Додаткової угоди № 1 від 19.11.2009 року. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 85300,00 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. Відповідач зобов'язався щомісяця повертати наданий кредит згідно з Графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.06.2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.1.1, 1.2 кредитного договору, п.1.1 Додаткової угоди № 1). За користування кредитними коштами позичальник зобов'язався сплачувати проценти протягом перших 30 днів з дати видачі кредиту у розмірі 12,20 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором у попередньому місяці. У випадку настання будь-якої з обставин, передбачених ч. 1 п. 5.2 кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п. 1.3 кредитного договору. Згідно із п. 4.1 Кредитного договору, за порушення позичальником термінів повернення кредиту та сплати процентів позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, починаючи з 32 календарного дня. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачкою [PERSON] 20.06.2007 року був укладений договір поруки №122464 з наступними змінами відповідно до Додаткової угоди № 2 від 19.11.2009 року. Відповідно до умов Договору поруки, відповідачка [PERSON] зобов'язалася відповідати за невиконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов'язань, що виникли з Кредитного договору в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так, і тих, що можуть виникнути в майбутньому (в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених Кредитним договором). Пункт 1.4 Договору поруки передбачає, що відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Як встановлено судом, відповідач не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, чим порушує прийняті на себе договірні зобов'язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. У зв'язку із невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, 21.09.2015 року на адресу відповідачів була направлена вимога про дострокове повернення кредиту. Однак вимога виконаною не була. Так, станом на 08.12.2015 року заборгованість за Кредитним договором складає: по процентам та кредиту у розмірі 61616,09 доларів США та по пені у розмірі 31507,43 грн., а саме: - 56188,12 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 3669,11 доларів США за період з 20.02.2015 року по 08.12.2015 року; - 5427,97 доларів США - заборгованість за відсотками, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 4821,78 доларів США за період з 01.04.2015 року по 30.11.2015 року; - 16705,58 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 28.02.2015 року по 08.12.2015 року; - 14801,85 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за період з 22.05.2015 року по 08.12.2015 року. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач [PERSON] умови Кредитного договору належним чином не виконує, кредит та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі і з відповідачів солідарно підлягає стягненню заборгованість по кредиту та відсоткам у розмірі 61616,09 доларів США, та по пені у розмірі 31507,43 грн. Аргументи відповідача [PERSON], викладені у заяві представника відповідача, щодо не укладання з позивачем договору поруки та додаткової угоди до нього суд не бере до уваги як такі, що не підтверджуються матеріалами справи та наданими суду доказами. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на виконання Ухвали суду про проведення судово-почеркознавчої експертизи від 13.03.2017 року відповідачем [PERSON] вільних зразків підпису в достатній кількості не надано, рахунок на оплату призначеної експертизи не оплачено. Інших доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем [PERSON] не надано. Так, відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зважаючи на вказані вище обставини та вимоги діючого законодавства, суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження відповідача про те, що договір нею не підписувався. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу з відповідачів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі по 11073,36 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved