Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], усунути позивачу перешкоди в користуванні даною квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачки з вказаної квартири за даною адресою та стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на наступне. 16.01.2009 року позивач придбав у відповідачки вказану вище квартиру. Продаж квартири був здійснений за 25 000,00 грн., з яких 22 000,00 грн. відповідач отримала повністю ще до підписання договору, а 3 000,00 грн. позивач зобов'язувався передати відповідачеві не пізніше 15.01.2010 року, про що було зазначено в договорі купівлі-продажу квартири. 24.04.2009 року позивач передав відповідачеві 3 000,00 грн. в якості остаточного розрахунку за придбану квартиру. Але, відповідач не звільнила вказану квартиру і влітку 2010 року зажадала від позивача більшої суми грошових коштів. 10.08.2010 року між сторонами був укладений додатковий договір, згідно якого ціна продажу квартири збільшена до 120 000,00 грн. Однак, позивач і на цей час не залишила вказану квартиру. Позивачем надсилались письмові вимоги відповідачу про добровільне виселення, але вони залишились без задоволення, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 14.07.2014 року з зустрічною позовною заявою до суду звернулась відповідачка [PERSON], у якій просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину - договору застави нерухомого майна (іпотеки). В обґрунтування своїх вимог посилалась на наступне. 07.04.2010 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач за зустрічним позовом [PERSON] отримала від відповідача грошову суму 7 480 доларів США та зобов'язувалась повернути до 07.04.2011 року, але дані зобов'язання виконані не були. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2009 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково та стягнуто на його користь суму заборгованості в розмірі 10 296 доларів США. В момент підписання договору купівлі-продажу квартири та додаткового договору, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] пояснював позивачці, що даний договір укладається з метою застави нерухомості та забезпечення зобов'язання про повернення грошових коштів за розпискою від 07.04.2010 року. 10.08.2010 року було сторонами підписано додатковий договір відповідно до якого ціна купівлі-продажу квартири збільшена до 120 000,00 грн. Договір купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року було укладено сторонами спору з метою прикриття договору застави (іпотеки) за вище вказаною розпискою від 07.04.2010 року. Таким чином, в дійсності між сторонами був укладений не договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач за зустрічним позовом передав у власність позивачу свою квартиру, а останній прийняв її та сплатив за нею грошову суму коштів визначену сторонами як ціна договору, а саме договір застави нерухомого майна (іпотеки). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позов підтримав. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі. (а.с. 22,64). Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] за первісним позовом в судове засідання з`явились, проти задоволення первісного заперечувала в повному обсязі, зустрічний позов підтримали, просили задовольнити. Суд, вислухавши представника відповідача та відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що 16.01.2009 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вартістю 25 000,00 грн.,з яких 22 000,00 грн. відповідач за первісним позовом отримала ще до підписання даного договору, а 3 000,00 грн. позивач зобов'язується передати не пізніше 15.01.2010 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів. (а.с. 6-7). 24.04.2009 року, відповідач отримала грошові кошти в сумі 3000,00 грн. в якості кінцевої оплати за вказану квартиру, що підтверджується розпискою. (а.с. 8). 10.08.2010 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до вище вказаного договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року, відповідно до якого відповідач до підписання даного договору отримав 120 000,00 грн., посвідченого ПН ХМНО [PERSON] та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів. (а.с. 9-10). Тобто, позивач за первісним позовом набув право власності на спірну квартиру. Ст. 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач надсилав вимогу відповідачу про добровільне звільнення квартири, виселення і зняття з реєстраційного обліку. (а.с. 11-17). Відповідно до ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення первісного позову в повному обсязі, оскільки ст. 16 ЦК України визначено один із способів захисту цивільних прав як примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2014 року, позов [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 82 295,93 грн. та судові витрати. (а.с. 38-39). Відповідно до наданих квитанцій, позивач за зустрічним позовом [PERSON] сплачує комунальні послуги в спірній квартирі. (а.с. 46-57). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Вказані обставини позивачкою за зустрічним позовом не доведені, оскільки нею не надано будь яких доказів, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку, квартири або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Крім того, відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, сторонам правочинів роз'яснювались їх права та обов'язки та попереджались про наслідки нотаріальних дій, що вчинялись. Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року, сторони підтверджують, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладанні цього договору, а також те, що він, не носить характеру фіктивного або удаваного, що підтверджується підписами сторін на договорі. Також нотаріусом при посвідчені договору перевірені документи, що посвідчували право власності позивача на спірну квартиру, паспорти сторін. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом та його представник не надали доказів щодо удаваності укладеного договору купівлі-продажу від 16.01.2009 року, згідно якого позивач за зустрічним позовом [PERSON] продала спірну квартиру відповідачеві [PERSON] Крім того, відсутні підстави для визнання даного договору удаваним, оскільки відсутні докази щодо умислу сторін договору на укладання удаваного договору, а тому даний договір не може бути визнаний удаваним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в позові [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Разом з цим, заява представника позивача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] є обґрунтованою, а посилання [PERSON] на застосування судом строків позовної давності до вимог [PERSON] є надуманими, оскільки саме [PERSON] на момент розгляду судом даної справи зареєстрована та мешкає у спірній квартирі.

Outcome: approved