Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В належній позивачу квартирі зареєстровані та проживають, без будь-яких правових підстав відповідачі. Просить усунути позивачу перешкоди у користуванні її власністю, визнати відповідачів такими, що втратили право користування та виселити останніх з зазначеної квартири. Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] та представник третьої особи до суду не з'явилися, хоча про день розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач на підставі свідоцтва від 17.10.2016 року є власником квартири [ADDRESS] У зазначеній квартирі крім позивача, зареєстровані члени сім'ї колишнього власника зазначеної квартири: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05.11.2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таким чином, після переходу права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON], припинилося і право користування квартирою у відповідачів, оскільки новий власник не згоден проживати разом з відповідачами в одній квартирі, своїм проживанням та реєстрацією відповідачі порушують право позивача на користування та розпорядження власністю. Статтею 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оскільки позивач, як власник спірної квартири, не надає дозволу на проживання у квартирі відповідачам, які не являються членами сім'ї позивача та не мають правових підстав для проживання у спірній квартирі, то відповідачів слід визнати особами, які самоправно зайняли вказану квартиру та виселити їх без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Враховуючи наведене суд вважає, що позов підлягає задоволенню. При цьому суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача відносно того, що відповідно до вимог ст. 109 ЖК України відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки квартиру не було придбано за рахунок кредиту, повернення якого було забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Зазначені доводи є безпідставними з огляду на те, що жодних кредитних правовідносин, забезпечених іпотекою, між сторонами не викало і не існує. Позивач придбав спірну квартиру за договором купівлі-продажу, не вчиняв дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і обрав спосіб захисту відповідно до положень Глави 29 ЦК України «Захист права власності». Доводи щодо порушення прав неповнолітньої дитини є також не заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщення батьків. З переходом права власності батьків на житлове приміщення, припиняється їх право користування житловим приміщенням, а відтак припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітей.

Outcome: approved