Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 31 серпня 2006 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (відповідно до змін у статуті згідно з вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" нова назва: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», далі - Банк) уклав з [PERSON] кредитний договір № 11033921000, згідно з умовами якого Банк надав останній кредит у розмірі 29400 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних за користування кредитними коштами на строк до 31 серпня 2013 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Вказуючи, що у зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] належним чином умов кредитного договору у неї станом на 05 вересня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 9604,97 швейцарських франків, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів зазначену суму заборгованості, пеню у розмірі 7877,55 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача Стернічук В.О. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні у зв'язку з тим, що Банк не видав [PERSON] кредит у швейцарських франках, як це передбачено договором, і фактично вона вважала, що уклала кредитний договір та отримала кредит у гривні, який на даний час повністю повернула. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 204). Про причини неявки, зміну свого місця проживання суд не повідомляв, заяву про розгляд справи у його відсутності не подавав. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, повно, всебічно й об'єктивно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 31 серпня 2006 року уклала з Банком договір про надання споживчого кредиту № 11033921000 (далі - кредитний договір) (а.с. 5-15). Згідно з умовами п.п. 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору Банк зобов'язався надати, а [PERSON] - прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в розмірі 29400 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних за користування кредитними коштами на термін з 31 серпня 2006 року по 31 серпня 2013 року. Відповідно до п. 1. 4 кредитного договору кредит надавався позичальнику для особистих поточних потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Порядок і строки повернення кредиту було узгоджено між сторонами шляхом складання графіку погашення кредиту у швейцарських франках, який є додатком до договору і невід'ємною його частиною (а.с. 16-18). На виконання п. 1.5 кредитного договору 01 вересня 2006 року Банком було зараховано кредитні кошти у сумі 29400 швейцарських франків на поточний рахунок позичальника [NUMBER] для подальшого використання за цільовим призначенням, що підтверджується випискою про рух коштів по вказаному рахунку (а.с. 28). Наведене свідчить про виконання Банком взятих на себе за умовами п.п. 1.1, 3.1 кредитного договору зобов'язань надати кредит в іноземній валюті у визначений договором спосіб. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, у зв'язку з відсутністю станом на день укладення кредитного договору готівкових швейцарських франків та наполяганні позичальника на терміновій необхідності отримання коштів було узгоджено видачу отриманого валютного кредиту в еквівалентному відношенні до гривні. Таким чином кредитні кошти було конвертовано за поточним курсом в національну валюту (гривню) і видано [PERSON] на її прохання в сумі 117940 гривень, що достовірно і об'єктивно підтверджується матеріалами дослідженої судом кредитної справи [PERSON] Факт підписання кредитного договору і додатку до нього, отримання кредитних коштів і використання за цільовим призначенням (поточні потреби - ремонт будинку) відповідачем і його представником не заперечувався в судовому засіданні. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов, що також підтверджується п.п. 8.2, 9.13 кредитного договору, за змістом яких позичальник розуміє всі умови договору, свої права й обов'язки і погоджується з ними, має можливість виконувати умови договору, а підписанням договору засвідчує, що вважає умови договору справедливими по відношенню до нього. Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося. У результаті неналежного виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору в останньої станом на 05 вересня 2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 7698,21 швейцарських франків та по процентах за користування кредитом - 1906,76 швейцарських франків, а всього: на суму 9604,97 швейцарських франків. За несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом Банком у відповідності до п. 7.1 кредитного договору нараховано пеню у розмірі 6481,81 грн. та за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом - 1395,74 грн., а всього: на суму 7877,55 грн. (а.с. 21-27). Розрахунок заборгованості є чітким та детальним і правильність його проведення відповідачами не оспорювалася, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 31 серпня 2006 року Банк уклав із відповідачем [PERSON] договір поруки №11033921000/1, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед Банком як солідарний боржник за кредитними зобов'язаннями [PERSON] у тому ж обсязі, що й остання (а.с. 19-20). Відповідно до п. 5.1 договору поруки підписанням договору поручитель підтверджує, що він розуміє всі умови договору, свої права й обов'язки і погоджується з ними, має можливість виконувати умови договору. Договір поруки є дійсним і не оспорювався його сторонами. У зв'язку з закінченням 31 серпня 2013 року строку основного зобов'язання 20 вересня 2013 року Банком було надіслано відповідачам вимоги про необхідність погашення заборгованості по кредитному договору і повернення кредитних коштів, які останніми були отримані та залишені без виконання (а.с. 36-40). З наведеного вбачається, що Банк пред'явив вимогу до поручителя в межах встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому відповідач [PERSON], як поручитель, в даному випадку несе солідарну відповідальність із відповідачем [PERSON] по кредитних зобов'язаннях останньої. За змістом ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Виходячи із вищенаведених положень закону та роз'яснень Пленум Верховного Суду України, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становить 9604,97 швейцарських франків, що відповідно до встановленого на день ухвалення даного рішення Національним банком України офіційного курсу гривні до швейцарського франка еквівалентно 115720,68 грн. (9604,97 * 12,048 грн. = 115720,68 грн.), з яких заборгованість за кредитом становить 7698,21 швейцарських франків, що еквівалентно 92748,03 грн. (7698,21 * 12,048 грн. = 92748,03 грн.), заборгованість по процентах за користування кредитом - 1906,76 швейцарських франків, що еквівалентно 22972,65 грн. (1906,76 * 12,048 грн. = 22972,65 грн.). За таких обставин справи, які підтверджуються належними, допустимими і достовірними доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, виходячи із того, що Банком правомірно надано кредит в іноземній валюті, дотримуючись вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність в даному випадку передбачених законом правових і фактичних підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки строк дії кредитного договору закінчився, боржник порушив умови кредитного договору, що виразилося в неналежному виконанні договірних зобов'язань, а саме - в простроченні платежів згідно з умовами договору й графіку погашення кредиту, та в неповерненні кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Доводи відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про відсутність підстав для стягнення заборгованості у швейцарських франках у зв'язку з тим, що кредит був наданий у гривні і на даний час [PERSON] його повністю повернула, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи є власним тлумаченням ними обставин справи і умов кредитного договору та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, з п.п. 8.2, 9.13 кредитного договору та матеріалів кредитної справи, зокрема, змісту заяв на купівлю іноземної валюти, заяв про відстрочення платежів і реструктуризацію боргу, заяви про відкриття поточного рахунку у швейцарських франках, іпотечного договору від 31 серпня 2006 року, укладеного між Банком і [PERSON] на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 105, 213, 217-232, 235-249), вбачається, що [PERSON] достовірно знала, що отримує кредит в іноземній валюті, і протягом строку дії договору неодноразово зверталася до Банку з письмовими проханнями відстрочити сплату заборгованості та чергових платежів у зв'язку з фінансовими труднощами, в яких зазначала про отримання нею та неможливість сплати саме кредиту у швейцарських франках відповідно до умов кредитного договору № 11033921000 від 31 серпня 2006 року. Таке право позичальника передбачено у п. 6.1 кредитного договору. Факт звернення до Банку із зазначеними заявами відповідач [PERSON] підтвердила у судовому засіданні. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач до жовтня 2011 року включно виконувала взяті на себе за кредитним договором зобов'язання і сплачувала кошти на погашення кредиту відповідно до погодженого з позивачем графіку, який складений у швейцарських франках, що також свідчить про її ознайомленість із валютою кредитування та щомісячними платежами, а в судовому засіданні як представник позивача, так і відповідач з представником стверджували, що інших кредитних договорів в іноземній чи національній валюті між сторонами не укладалося. Більше того, покликання представника відповідача на удаваність кредитного договору і приховання під його вчиненням укладення кредитного договору в національній валюті України, оскільки [PERSON] не отримувала швейцарських франків, вже були предметом судового розгляду і суд давав їм правову оцінку, що підтверджується рішенням Ковельського міськрайонного суду від 30 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 лютого 2012 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору удаваним правочином з наведених вище підстав відмовлено (а.с. 190-195). У відкритті касаційного провадження у вказаній справі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2012 року було відмовлено (а.с. 196). З огляду на вказане обставини, встановлені судовим рішенням у зазначеній цивільній справі, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, а такі доводи представника відповідача є безпідставними, необґрунтованими і спрямованими на ухилення від виконання взятих [PERSON] на себе зобов'язань щодо повернення коштів за кредитним договором, який є дійсним і в контексті положень ст. 629 ЦК України - обов'язковим для виконання його сторонами. Крім цього, з п. 9.13 кредитного договору вбачається, що [PERSON] перед його підписанням отримала інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не позбавлена була права і можливості відмовитися отримати в касі Банку кредитні кошти у гривні, зважаючи на те, що кредитний договір був укладений в іноземній валюті, відкликати свою згоду на укладення договору або в інший передбачений законом спосіб припинити зобов'язання, які виникли між нею та Банком на підставі укладеного кредитного договору. Проте, [PERSON] жодних дій, спрямованих на усунення допущених, на її думку, Банком порушень щодо валюти виданого кредиту, не вчиняла, а, навпаки, свідомо користувалася кредитними коштами і протягом п'яти років (до жовтня 2011 року включно) виконувала взяті на себе відповідно до п. 4.2 кредитного договору зобов'язання по сплаті тіла кредиту і відсотків за користування кредитними коштами, що не заперечувала і сама відповідач у судовому засіданні. Покликання відповідача та її представника на те, що між [PERSON] і Банком в усній формі було укладено кредитний договір у національній валюті України, який остання у зв'язку з юридичною необізнаністю належним чином не оформила у письмовій формі, хоча й виконувала його, суперечать положенням ст. 1055 ЦК України та є суб'єктивними припущеннями, на яких відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування ґрунтуватися не може, оскільки в розумінні закону кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, у зв'язку з чим дії позичальника щодо зняття грошей з поточного рахунку та отримання їх в касі Банку стосуються його виконання, а не укладення. Доводи представника відповідача про те, що Банк у порушення умов кредитного договору не зарахував на поточний рахунок позичальника швейцарські франки і видав їхній гривневий еквівалент з наявних обігових коштів є безпідставними і спростовуються наданою Банком випискою про рух коштів по рахунку № [NUMBER] (а.с. 28). Посилання представника відповідача на те, що відповідно до висновку експерта № 909 від 19 вересня 2013 року (а.с. 117-119) підписи в графах «підпис» та навпроти графи «Код країни» у заяві про продаж іноземної валюти для фізичної особи, яка не займається підприємницькою діяльністю, № 1 від 01 вересня 2006 року та платіжному дорученні в іноземній валюті № 1 від 01 вересня 2006 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], на увагу не заслуговують і не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки внаслідок проведених на підставі вказаних документів операцій було здійснено продаж іноземної валюти (29400 швейцарських франків) і гривневий еквівалент від зазначеної суми з вирахуванням комісійної винагороди видано в сумі 117940 грн. відповідачу [PERSON], які вона отримала і використала на поточні потреби, що об'єктивно підтверджується заявою на видачу готівки № 44 від 04 вересня 2006 року (а.с. 215-216) та не заперечувалося відповідачем в ході розгляду даної справи. Покликання відповідача [PERSON] у письмових запереченнях проти позову на підроблення працівниками Банку первинних бухгалтерських документів по видачі кредиту є необґрунтованими припущеннями і не підтверджуються жодними доказами, а доводи про фальсифікацію матеріалів наданої суду кредитної справи - безпідставними, оскільки кредитна справа надійшла до суду належним чином прошитою і пронумерованою (243 аркуші). Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного і підтвердження своїх заперечень ні відповідачами, ні представником відповідача [PERSON] надано суду не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних підставних і обґрунтованих належним чином клопотань з цього приводу останніми не заявлялося. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів в користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 897,86 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 524, 526, 530, 533, 629, 1054, 1055 ЦК України та

Outcome: approved