Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У липні 2019 року позивач, в інтересах малолітнього [PERSON] ,звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що [PERSON] , будучи матір`ю малолітнього [PERSON] , ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню. У зв`язку з цим, дитина влаштована до КЗОЗ «ОСБД «Зелений Гай». Оскільки відповідач не піклується про здоров`я сина, його фізичний та моральний розвиток, позивач просить суд позбавити її батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена завчасно та належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. Представник третьої особи - служби у справах дітей Краснокутської РДА, у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Запис про батька малолітнього проведено за вказівкою відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 23.07.2019 року № 00023466233. У жовтні 2017 року відповідач [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області з заявою, в якій просила тимчасово влаштувати її малолітнього сина [PERSON] до будинку дитини, оскільки вона опинилася у складних життєвих обставинах. Відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації № 463 від 07 листопада 2017 року «Про тимчасове влаштування терміном на шість місяців малолітнього [PERSON] , [INFO] , до дитячого державного закладу на повне державне утримання», малолітнього [PERSON] влаштовано до будинку дитини. Про вказане свідчить акт про факт передачі дитини до КЗОЗ «ОСБД «Зелений Гай» від 15 листопада 2017 року. Розпорядженням голови районної державної адміністрації № 251 від 21 травня 2018 року термін перебування малолітнього [PERSON] у будинку дитини продовжено на шість місяців. Відповідно до заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу 07.06.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 666, остання відмовляється від батьківських прав та від утримання і виховання її малолітнього сина [PERSON] . Згідно довідки КНП ХОР «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений Гай» № 351 від 18.07.2019 року, [PERSON] перебуває в закладі з 15.11.2017 року на повному державному забезпеченні. З моменту прибуття дитину ніхто не відвідував, не телефонував та станом здоров`я не цікавився. Висновком № 5 органу опіки і піклування Краснокутської районної державної адміністрації від 14 червня 2019 року визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] . Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов`язку. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 27, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надав суду достатньо доказів на підтвердження позову. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved