Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Туреччини, у супроводі матері без згоди (дозволу) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], у період з 01 червня по 31 серпня 2018 року. В обґрунтування позову зазначала, що з 12 вересня 2009 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON], однак шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у них не склалося. Рішенням суду від 25 листопада 2014 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], який постійно проживає із матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Вона самостійно матеріально утримує їхню дитину, належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні сина не приймає, його розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вона звернулася також до суду і з позовом про стягнення із відповідача аліментів на сина. Відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток сина. Надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд їхнього малолітнього сина [PERSON] за межі України для відпочинку та оздоровлення відмовляється. Оздоровлення дитини необхідне для лікування та профілактики застудних захворювань, крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду сина та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Відповідач [PERSON] добровільно згоди на виїзд малолітнього сина [PERSON] за межі України для відпочинку не надає, при цьому жодних аргументів, які б обґрунтовували його відмову, не наводить, чим обмежує права та інтереси дитини, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Місце проживання відповідача їй невідоме. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суду надати дозвіл її малолітньому синові [PERSON] для виїзду за межі України до Республіки Туреччини без згоди та дозволу батька у період з 01 липня по 31 серпня 2018 року. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за останнім відомим суду місцем його проживання та через оголошення на сайті суду, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що позов підтримує та просить суд розглянути справу за відсутності їхнього представника. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 12 вересня 2009 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано, оскільки сторони проживали окремо, спільного господарства не вели, їхній шлюб носив формальний характер. Після розірвання шлюбу малолітній син сторін [PERSON] проживає із матір'ю, за адресою: [ADDRESS], та знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Позивач [PERSON] належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач [PERSON] участі у вихованні сина не приймає, його розвитком він не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини позивачу не надає. Місце проживання відповідача на даний час позивачу невідоме. Отримати у батька дитини [PERSON] одноразовий дозвіл на виїзд їхнього сина у період літніх канікул у 2018 році за межі України до Республіки Туреччини позивач можливості не має. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом положень ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила)) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно із підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підпункту 2 п. 4 цих же Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з наведених положень, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд за межі України із визначенням його початку і закінчення та зазначенням держави прямування. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить надати одноразовий дозвіл її малолітньому сину [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України до Республіки Туреччини, без згоди та супроводу батька дитини, відповідача [PERSON] у період з 01 липня по 31 серпня 2018 року. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи інтереси малолітнього сина сторін [PERSON], а також те, що поїздка дитини за кордон є необхідною для оздоровлення дитини, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved