Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання його таким,що втратив право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, при цьому зазначила,що вона власником житлового будинку за №14, що розташований по вул.Тимошенка в мРадомишлі Житомирської області загальною площею 77,2 кв.м.,житловою 39,5 кв.м. Також зазначила,що її мати [PERSON] на підставі Договору міни та Договору купівлі-продажу спочатку придбала згаданий будинок у свою власність,а вже 22 лютого 2014 року подарувала його своїй дочці,тобто позивачці по справі,після цього вона зареєструвала своє право власності на згаданий будинок,що підтверд-жується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як на момент купівлі-продажу так і на момент дарування житлового будинку( лютий 2014 року) в ньому як член сім»ї попередніх власників, був зареєстрований їх племінник [PERSON],[INFO],який з того часу добровільно залишив своє постійне місце проживання за адресою: [INFO] і з зазначеної дати його постійне місце проживання невідоме, відомо тільки те, що він виїхав за межі України на постійне місце проживання. До даного часу відповідач значиться зареєстрованим в її будинку, де вона проживає з малолітнім сином, [PERSON], [INFO],що перешкоджає їм у вільному розпорядженні своєю власністю,в т.ч.перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги та інше, а тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом та зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала відповідні пояснення на підтримання позову та просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не з"явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином,письмової заяви зі своєю думкою щодо заявлених позовних вимог не надіслав,тому суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в справі письмових доказів. Суд,вислухавши пояснення позивача,дослідивши матеріали справи,оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності приходить до наступного. Судом встановлено,що мати позивачки [PERSON], на підставі Договору міни та Договору купівлі-продажу спочатку придбала житловий будинок, що розташований в м.Радомишлі Житомирської області по вул.Тимошенка,14 у свою власність, а вже 22 лютого 2014 року подарувала його своїй дочці [PERSON] Генрієтті Захаріївні, після цього остання зареєструвала своє право власності на згаданий будинок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.(а.с.12-14). Як на момент купівлі-продажу так і на момент дарування житлового будинку( лютий 2014 року) в ньому як член сім»ї попередніх власників, був зареєстрований їх племінник [PERSON],[INFO],який з того часу добровільно залишив своє постійне місце проживання за адресою: [INFO] і з зазначеної дати його постійне місце проживання невідоме,відомо тільки те,що він виїхав за межі України на постійне місце проживання. До даного часу відповідач значиться зареєстрованим в будинку, де позивачка проживає з малолітнім сином - [PERSON], [INFO], що дійсно перешкоджає їм у вільному розпорядженні своєю власністю, в т.ч. перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги та інше. Як пояснила в суді позивачка та що підтверджується відповідним [PERSON] міської ради від 21.03.2014 року - відповідач [PERSON] починаючи з 2013 року добровільно залишив своє постійне місце проживання за адресою: [INFO] і з зазначеної дати його постійне місце проживання невідоме,відомо тільки те,що він виїхав за межі України на постійне місце проживання. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з цим у відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Таким чином, беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1)позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим,що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом,який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання,положеня ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення,зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки, позивачка є власником згаданого будинку,її права,передбачені ст.319 ЦК України порушені, тому вона вправі просити суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом зняття Відповідача з реєстраційного обліку, так як він хоча і був зареєстрований у її домоволодінні, фактично не проживав в будинку та не проживає вже понад 4 роки (зі слів позивачки),а його реєстрація в даному будинку була лише формальною - а відповідно, суд має право визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням внаслідок своєї відсутності понад встановлені законом строки. Виходячи із змісту ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов язана з будь-якими іншими (майновими) правами особи. В даному конкретному випадку, будучи зареєстрованим у будинку Позивачки - Відповідач не набуде з факту реєстрації ніяких прав, і відповідно, будучи знятими з реєстрації ніяких прав він не втратить. Натомість, подальша незаконна реєстрація Відповідача є порушенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та інших норм чинного законодавства, до того ж чинить Позивачці перешкоди у відчуженні належного їй майна. У відповідності до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено судом відповідач відсутній за постійним місцем проживання значно більше одного року і про поважність пропуску строку суд не повідомив та доказів не надав. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Приймаючи до уваги те, що власник будинку [PERSON] не має бажання в подальшому надавати [PERSON] житло в оренду або укладати з відповідачем [PERSON] про найм житлового приміщення, а його реєстрація в її будинку є перешкодою до повного розпорядження своєю власністю, суд приходить до висновку про те, що позивачкою надані суду докази на підтвердження своїх вимог та те,що відповідачем порушені її права, а тому задовольняє позовні вимоги у зв"язку з їх правомірністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved