Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У квітні 2020 року представник ККП «Маріупольтепломережа» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування кого зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER]), опалювальна площа квартири складає 55,63 кв.м. Позивачем надаються відповідачці послуги централізованого опалення, за користування якими проводяться нарахування згідно до тарифів на всю опалювальну площу. Між тим, в порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою не здійснювалась, в результаті чого, станом на 01.03.2020 року утворилася заборгованість у сумі 41330,79 грн. 26 липня 2018 року між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] укладено договір № 263 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, за умовами якого відповідачка зобов`язалась погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась станом на 26.07.2018 року у сумі 30121,44 грн., а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Проте [PERSON] умови договору не виконала. У грудні 2019 року позивач звертався до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] зазначеної суми заборгованості, однак, у видачі судового наказу ККП «Маріупольтепломережа» було відмовлено. За таких підстав, підприємство було вимушено звернутися до суду із позовом та просили стягнути з відповідачки заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 41330,79 грн., 3% річних у сумі 1708,37 грн., інфляційні витрати, які складають 2812,16 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. У подальшому позивачем були зменшені позовні вимоги, оскільки за особовим рахунком № [NUMBER] у червні 2020 року було сплачено 24000,00 грн., у липні 2020 року - 12000,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідачки за користування тепловою енергією, станом на 15 липня 2020 року склала 5865,23 грн. Просили стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за користування тепловою енергією та гарячим водопостачанням у сумі 5865,23 грн., 3% річних у сумі 1708,37 грн., інфляційні витрати у сумі 2812,16 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Представник позивача у підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, зменшені позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з такого. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі договору дарування квартири від 14.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненком С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 598, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Встановлено, що на ім`я відповідачки за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER], вона є споживачем теплової енергії. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, статтею 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. У відповідності до договору про реструктуризацію заборгованості № 263 від 26.07.2018 року, укладеному між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] , остання зобов`язалась погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась станом на 26.07.2018 року у сумі 30121,44 грн., а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Згідно з розшифровкою особового рахунку № [NUMBER] наданого ККП «Маріупольтепломережа», заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: [ADDRESS] (мешканців 0, пільга відсутня, опалювана площа 55,63 кв.м.), за період з липня 2018 року по березень 2020 року становить 41330,79 грн., 3 % річних 1708,37 грн., інфляційні витрати 2812,16 грн. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У грудні 2019 році ККП «Маріупольтепломережа» звернулося до Іллічівського районного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за користування послугами теплопостачання. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь від 15 січня 2020 року у видачі судового наказу ККП «Маріупольтепломережа» було відмовлено через відсутність інформації про реєстрацію боржника. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідачка повністю визнала позовні вимоги. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з урахуванням думки відповідачки, яка не заперечувала проти позову, з неї на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за користування тепловою енергією та гарячим водопостачанням, 3% річних та інфляційні витрати. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору в розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved