Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] міської ради про припинення права власності [PERSON] на домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя та визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначив, що 15.11.1991 року [PERSON], яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] придбала домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя, в якому вони разом стали проживати та з 19.11.1993 року [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку. З 1993 року [PERSON] зібравши всі свої речі, виїхала з м.Маріуполя на територію Російської Федерації та з того моменту місце її знаходження було невідоме. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 05.07.2006 року [PERSON] визнана безвісно відсутньою. Позивач [PERSON] з 19.11.1993 року постійно проживає в [INFO] м.Маріуполя, сплачу комунальні послуги, податок на землю, проводить ремонтні роботи та підтримує будинок у придатному для проживання стану, тобто добросовісно, відкрито та безперервно користується домоволодінням на протязі останніх 25 років, виконує всі обовязки власника. Просив припинити право власності [PERSON] на домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя та визнати за [PERSON] права власності на домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя за набувальною давністю. Позивач [PERSON], його представники [PERSON] та [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судове засідання не зявились, надали до суду заяву якою просять розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі та не заперечували проти винесення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], яка діє за довіреністю, в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та письмові заперечення, відповідно до яких вказувала, що позивачем не доведено добровільне володіння спірним майном, оскільки [PERSON] знав про те, що [PERSON] є власником домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя, а право власності за набувальною давністю можна набути на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий чи відмовився від права власності на належне йому майно. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення у пресі в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача та третьої особи, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.11.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №9744 встановлено, що [PERSON] є власником жилого будинку №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя з усіма надвірними прибудовами. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в БТІ м.Маріуполя за реєстровим номером 336, що підтверджується реєстраційним написом. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння №37 по вул.Жовтневій в с.Сартана м.Маріуполя Донецької області складається з жилого будинку літ.А-1, загальною площею 94,2 кв, житловою площею 67,5 кв.м., сараю літ.Б-1, літньої кухні літ. В, вбиральні літ.Е, паркану №1, 2, замощення І, колодязя. В матеріалах справи мається домова книга для прописки громадян, які проживають в [INFO] м.Маріуполя, згідно із якою [PERSON] зареєстрований у вказаному домоволодінні з 19.11.1993 року. Згідно із рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 05.07.2006 року заяву [PERSON] про визнання громадянина безвісно відсутнім задоволено, [PERSON] визнано безвісно відсутньою. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 05.07.2006 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та з 1993 року місцезнаходження [PERSON] невідоме. Згідно із актами квартального вулиці Жовтнева в с.Сартана м.Маріуполя від 03 квітня 2016 року, 17 травня 2016 року встановлено, що [PERSON] з 1993 року проживає в [INFO] м.Маріуполя, підтримує будинок у належному для проживання стані, проводить ремонтні роботи, обробляє земельну ділянку, здійснює пічне опалювання будинку взимку. [PERSON] з 1993 року в будинку не проживає та місце її знаходження невідоме. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] з 1993 року почав добросовісно володіти чужим майном зі згоди [PERSON], яка залишивши будинок, поїхала в невідомому напрямку та до теперішнього часу її місцезнаходження невідоме, а рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 05.07.2006 року вона визнана безвісно відсутньою. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно, добросовісно володіти житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами розташованим за адресою: с.Сартана м.Маріуполя, вул.Жовтнева, 37, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved