Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона на підставі державного акту на право власності на землю від 06.06.1995 року, є власником земельної ділянки площею 0,05га з кадастровим номером 2320683000:02:007)0434, цільове призначення якої - для ведення садівництва, що знаходиться в обслуговуючому садово-городньому кооперативі «Мрія» на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області. Ще до початку 1990-х років земельна ділянка була виділена їй як члену ОСГК «Мрія» і цій ділянці було присвоєно [NUMBER], що підтверджується довідкою голови кооперативу, членською книжкою на її ім'я. Влітку 2013 року вона побачила, що на належній їй земельній ділянці самовільно встановлені паркан по всьому периметру земельної ділянки, виготовлений частково з профнастилу червоного кольору та з сітки-рабиці, а також металева споруда у вигляді будиночку орієнтовною площею 15,0 кв.м., що підтверджується кольоровою фототаблицею. Для з'ясування особи, яка здійснила самовільне зайняття її земельної ділянки вона звернулася до керівництва ОСГК «Мрія», але відповіді не отримала, через що в подальшому змушена була звернутися до Бердянської міжрайонної прокуратури та Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області. В цих установах вона отримала довідку ОСГК «Мрія» від 12.10.2010 року, з якої довідалася, що самовільним користувачем її земельної ділянки [NUMBER] є відповідач [PERSON] Своїми діями відповідач перешкоджає їй реалізувати право вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю - земельною ділянкою та використовувати її за цільовим призначенням. На її усні та письмові звернення добровільно звільнити земельну ділянку відповідач не реагує. Вважає дії відповідача незаконними, тому, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.78, 152, 211, 212 ЗК України, ст.ст.375, 387 ЦК України, просила зобов'язати відповідача за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, належну позивачу шляхом знесення самовільно встановлених паркану та будиночку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав та просили задовольнити. При цьому позивач додатково пояснила, що з 2010 року у зв'язку з хворобою вона не садила нічого на належній земельній ділянці, проте обробляла її шляхом оранки чи перекопування. На її думку, колишній голова кооперативу помилково надав відповідачу земельну ділянку, яка вже перебувала у її власності. Відповідач повідомлялася до розгляд справи за місцем реєстрації, проте конверт повернувся до суду з довідкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається належним повідомленням про розгляд справи, тому суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку. Заслухавши позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і наявності підстав для його задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0510га, що знаходиться в обслуговуючому садово-городньому кооперативі «Мрія» на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області для ведення садівництва, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю Серія ЗП №001431 від 06.06.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №412, копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.02.2014 року, виданого управлінням Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області. З копії довідки від 12 жовтня 2010 року, виданої головою садового товариства Герасименко, вбачається, що ця ж сама земельна ділянка [NUMBER] площею 0,051га як члену ОСГК «Мрія» виділена в користування [PERSON] З наданих суду фотознімків видно, що на земельній ділянці [NUMBER] в ОСГК «Мрія» встановлено по всьому периметру паркан: частково з профнастилу червоного кольору та сітки-рабиці, а також металевий будиночок з дахом червоного кольору. Судом також з'ясовано, що на звернення позивача до Бердянської міжрайонної прокуратури, її заява була направлена для розгляду по суті до Державної інспекції сільського господарства, а остання повідомила [PERSON] про необхідність звернення з позовом до суду відповідно до положень ст.158 ЗК України. На заяву [PERSON] щодо звільнення належної їй земельної ділянки від 27.02.2014 року, яку відповідач отримала згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 28.03.2014 року, [PERSON] ніяких дій по звільненню земельної ділянки від паркану та будиночку не вчинила. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. З копії довідки ОСГК «Мрія» від 12.10.2010 року, що є в матеріалах справи, взагалі не вбачається, коли спірна земельна ділянка надавалася в користування відповідачу, враховуючи, що ще з червня 1995 року земельна ділянка перебувала у приватній власності позивача на підставі державного акту. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті землі підлягають поверненню власнику. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до наведених вимог закону обов'язковою умовою правомірного використання земельної ділянки є наявність у особи правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного суду України від 22 листопада 2010 року у справі № 3-27гс10, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що земельна ділянка [NUMBER] в ОСГК «Мрія», належна позивачу, самовільно зайнята відповідачем, а тому підлягає звільненню, а позов задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на оплату судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved