Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і за цей період ними було придбано А-1 нежитлову будівлю, № 1 навіс, № 2 оглядову яму, І вимощення, № 3 огорожа, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Тому, згідно уточнених позовних вимог, просить розділити спільне майно, виділивши та визнавши за позивачем право власності на: А-1 нежитлову будівлю, № 1 навіс, № 2 оглядову яму, І вимощення, № 3 огорожа, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Крім того, стягнути з позивача на користь [PERSON] 38726 грн. в рахунок компенсації за1/2 частину А-1 нежитлової будівлі, № 1 навісу, № 2 оглядової ями, І вимощення, № 3 огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 червня 2008 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції за актовим записом № 23 /ас.с. 7/. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі позивачем зареєстровано земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права /а.с. 8-9/. Згідно технічного паспорта на нежитлову будівлю від 06.03.2014 року, інвентаризаційна вартість спірної А-1 нежитлової будівлі, № 1 навісу, № 2 оглядової ямиу, І вимощення, № 3 огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] становить 77452 грн. /а.с. 10-12/. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Згідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік, мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Договору про зміну часток у праві сумісної власності між сторонами укладено не було, шлюбний договір між ними не укладався. Режим окремого проживання між сторонами по справі на час придбання спірного майна судом не встановлювався. Враховуючи, що майно, яке є об'єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю від 06.03.2014 року, інвентаризаційна вартість спірної А-1 нежитлової будівлі, № 1 навісу, № 2 оглядової ямиу, І вимощення, № 3 огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та стягнення з позивача на користь відповідача, в рахунок відшкодування вартості ? частини зазначеного майна, грошової компенсації. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що ціна позову становить 38726 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 387,26 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 387,26 грн.

Outcome: approved