Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У квітні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У будинку також були зареєстрований відповідачі по справі- син [PERSON] , невістка [PERSON] та онука [PERSON] . Між тим, відповідач [PERSON] виїхав з будинку в жовтні 2017 року, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] в липні 2018 року. На теперішній час відповідачі не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні будинку. У будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідачів. Позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримують вимоги, просять позов задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також висновок про можливість визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1990 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном.\~\~\~\~\~ З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зокрема\~ зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] , з 26 грудня 1995 року, [PERSON] , [INFO] , з 29 квітня 2009 року, а також неповнолітня [PERSON] , [INFO] , з 29 квітня 2009 року, однак за вказаною адресою не проживають. Позивачкою було надано суду свідоцтва про реєстрацію за місцем перебування №329, №2002, №3815, відповідно до яких [PERSON] ,1988 року народження, [PERSON] ,1978 року народження, та [PERSON] , 2008 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суду надано заяву [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої останні визнають позовні вимоги та просять позов задовольнити. Позовні вимоги відносно дитини [PERSON] , 2008 року народження, також визнають. Вказана заява засвідчена нотаріусом нотаріального округу\~ м.Новосибірська Російської Федерації. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають в спірному будинку, вони втратили право користування цим житловим приміщенням.\~\~ З приводу вимог, заявлених відносно малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. У відповідності до ч.5,6 ст.19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Надаючи висновок до суду, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради діє виключно в інтересах дитини. Враховуючи обставини, викладені в даній цивільній справі, суду було надано\~ висновок\~ Виконкому Маріупольської міської ради від 13 серпня 2021 року за №01.1-23-180, відповідно до якого дитина [PERSON] , 2008 року народження, проживає разом із батьками [PERSON] та [PERSON] поза межами України,\~ батьки не заперечують проти визнання дитини такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , отже є можливим задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона в спірному будинку не проживає, а залишення малолітньої дитини, зареєстрованою в спірному будинку\~ суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, ст.ст. 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дітей права користування житлом, яке вони набули як члени сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи. За таких обставин, позовні вимоги про визнання малолітньої дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Outcome: approved