Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач просить суд встановити факт, що вона, проживала спільно із своїм батьком [PERSON], в с.Пиратин по вул.І.Франка №9, Радехівського району Львівської області, до дня його смерті, тобто до 09.09.2010 року. Визнати за нею право власності на будинковолодіння в с. Пиратин по вул.І.Франка,9, Радехівського району, Львівської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 09.09.2010 року року. Позивач до суду не зявилась, однак надала суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак надали суду письмові заяви в яких просять розгляд справи здійснювати у їх відсутності. Позовні вимоги визнали в повному обсязі. За викладених умов, відповідно до ст. 169, ч.4 ст.174,ч.2 ст.197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши обставини матеріалів справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ №211870, виданого 09.09.2010 року Пиратинською сільською радою Радехівського районну Львівської області вбачається, що 09.09.2010 року у віці 76 років помер батько позивачки [PERSON], з приводу чого в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 8. Дані родинні відносини, стверджується свідоцтвом про народження позивачки серії І-СГ №484496 виданого 19.11.1976 року Сеньківською сільською радою Радехівського району Львівської області. За життя спадкодавець [PERSON] розпорядився належним йому майном на користь позивачки, склавши заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Пиратинської сільської ради Радехівського району Львівської області 05.06.2006 року та зареєстрований в реєстрі за №120, згідно якого все своє майно заповів позивачці. Після смерті спадкодавця, залишилось спадкове майно, а саме будинковолодіння в с.Пиратин по вул.І. Франка №9, Радехівського району Львівської області, яке належало спадкодавцю, що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлі, виданого 23.01.1990 року Червоноградським МБТІ, на основі рішення за Радехівського райвиконкому за№5 від 18.01.1990 року. Фактично прийнявши спадщину та маючи намір оформити свої права на спадкове майно батька, як спадкоємець за заповітом позивач звернулася до приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріусом нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину, мотивуючи тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, та по причині, що вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку не має можливості, оскільки свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане та зареєстроване на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON], наявністю інших спадкоємців, і у зв'язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися з позовом в суд. Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-ІV (у редакції Закону України від 11.02.2010 № 1878-VI із змінами, внесеними згідно із Законом України від 04.07.2012 № 5037-VI; далі - Закон) державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013 проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб'єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703. До передбачених ст.19 Закону підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень віднесено в тому числі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно, якщо таке рішення набрало чинності, є правовстановлюючим документом, на підставі якого має проводитися реєстрація права власності на нерухоме майно. Одержати документи на житловий будинок, як на об'єкт права приватної власності позивач не може через зміну порядку державної реєстрації нерухомого майна. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст.123 ЦК (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Із довідки виданої виконкомом Пиратинської сільської ради Радехівського району № 557 від 25.11.2016 року вбачається, що на день смерті в одному будинку із померлим 09.09.2010 року [PERSON] за адресою с.Пиратин, вул.І.Франка,9, були зареєстровані наступні особи: [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] [PERSON] проживала в будинку батька [PERSON] без реєстрації. Із свідоцтва про смерть серії І-СГ №407118, виданого 25.01.2016 року Пиратинською сільською радою Радехівського районну Львівської області вбачається, що 24.01.2016 року помер [PERSON], з приводу чого в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 1. Таким чином позивач не має іншого способу захистити своє право на спадщину після смерті батька [PERSON], а тому змушена звертатися в суд. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПКУ звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування майна померлого громадянина може здійснюватися за законом чи за заповітом. За змістом статей 1233 та 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. У відповідності до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що є всі правові підстави для задоволення заяви про встановлення факту спільного проживання та визнання за позивачем одноосібного права власності на будинковолодіння в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON].

Outcome: approved