Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

у грудні 2017 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що спільне життя між ними не склалось. Сімейно-шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, у зв'язку з чим подальше збереження сім'ї вважає неможливим. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, зазначивши про можливість примирення між подружжям. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 17 листопада 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 5) З позовної заяви вбачається, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків. Сімейним кодексом України передбачено обов`язок суду з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взяти до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та вжити заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства ( ч.1 ст. 112, ч.1 ст. 111 СК України ). Якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу ( ч.2 ст. 112 СК України ). Згідно п.10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON], посилаючись на те, що можливо зберегти сім'ю, просив відмовити в задоволенні позову про розірвання шлюбу. У відповідності до вимог ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. З матеріалів справи слідує, що з позовом про розірвання шлюбу звернулася позивач [PERSON], виклавши мотиви та причини її звернення з таким позовом до суду. Пред'являючи позов до суду у своїй позовній заяві позивач вказувала, що їх родина з відповідачем розпалася саме з вини останнього, вона має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення шлюбних відносин. І ці причини та мотиви знайшли своє відображення в судовому засіданні. Тоді як відповідач у своїх поясненнях зазначав, що виною їх розлучення є поведінка позивача, постійні сварки та зрад, що, на його думку, зруйнувало їх сім'ю. Між тим, незважаючи на те, що кожна із сторін наполягає на своїх мотивах розпаду родини, можливість її збереження втрачена, оскільки сторони не заперечували проти самого розірвання шлюбу, а строк для їх примирення не дав позитивного результату. За таких підстав, позов підлягає здоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 640 гривень, який був сплачений позивачем при зверненні до суду. При укладенні шлюбу позивач змінила своє прізвище. При розгляді справи судом не порушувалось питання про зміну прізвища у випадку задоволення позову про розірвання шлюбу. За таких обставин, враховуючи, що вибір прізвища при розірванні шлюбу є правом особи, вирішуючи питання про зміну прізвища позивача на дошлюбне не вбачається за необхідне.

Outcome: approved