Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Запорізької товарної біржі «Торг-Інвест» про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на двохкімнатну квартиру, вказавши на те, що 16 травня 1997 року на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» між нею та брокером [PERSON], яка діяла на підставі договору - доручення від відповідача [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до укладеного договору позивачка передала продавцю кошти за вищевказану квартиру в сумі 6 420,00 гривень, а продавець, передав їй двох кімнату квартиру [ADDRESS] та всі наявні правовстановлюючі документи. Всі істотні умови договору були сторонами досягнуті та виконані. Вищевказаний договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально, як того вимагає на даний час цивільне законодавство України, оскільки, діюче у той період законодавство України, дозволяло оформлення угод купівлі-продажу нерухомості на товарних біржах. Зазначений договір був зареєстрований в органі БТІ. Тому, [PERSON] просить договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS], який укладений між нею та Запорізькою товарною біржею «Торг-Інвест» в особі брокера [PERSON], яка діяла на підставі договору - доручення від [PERSON], - визнати дійсним; визнати за нею право власності на двох кімнату квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Василівського районного суду від 12 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу Українисправи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності Цивільного процесуального кодексу Українив редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням вищезазначеного, судовий розгляд вказаної цивільної справи продовжений за правилами, що діють після набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник за договором про надання правничої допомоги від 15 січня 2018 року [PERSON] не з'явилася, але подали заяви, у яких просять розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про розгляд цивільної справи, згідно довідки «Укрпошти» судова повістка не вручена з причини не запиту. Представник відповідача Запорізької Товарної біржі «Торг-Інвест» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином. До канцелярії суду повернувся конверт з довідкою про відмітку, що за вказаною адресою така організація не знаходиться. Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест» припинила свою діяльність 15.03.2012 року. Суд вважає можливим розглянути справу без участі осіб, що не з'явилися у судове засідання.Відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У зв'язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 16 травня 1997 року, укладеного між членами Запорізької товарної біржі «ТОРГ-ІНВЕСТ» [PERSON] і [PERSON], [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест» в «Журналі реєстрації угод» від 16 травня 1997 року за № Н-2348. Зі змісту вказаного договору вбачається, що продавець за договором продав житловий будинок позивачці за 6 420,00 гривень, які отримав від покупця до підписання договору, та зобов'язується звільнити квартиру, знятися з реєстрації, а також сплатити всі фінансові платежі. Сторони засвідчили, що зазначений об'єкт нерухомості нікому до укладення угоди не проданий, не подарований, не закладений у спорі та під арештом не перебуває (а.с. 5). Вищевказані обставини свідчать про те, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, ніяких обмежень для його укладання не було, укладений договір купівлі-продажу нерухомості був виконаний сторонами у повному обсязі. Відповідно до копії технічного паспорта, виданого БТІ 20.10.1995 р., позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). На час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який у подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Спірний договір купівлі-продажу відповідно до цивільного законодавства, що діяло на момент його укладання, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки положеннями ст. 227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину. Але, як встановлено судом, вказана вимога закону щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири при укладенні договору не була дотримана, так як договір був оформлений та зареєстрований у Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест» відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, про що зазначено у тексті договору. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений Позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна» № 1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору міни нерухомого майна від 30 вересня 1998 року, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник на свій розсуд, користується та розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння та користування іншим особам. Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч. 3,4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, у випадках встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, а згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, та відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. Статтями 391, 392 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону,виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Судом встановлено, що для позивача підставою звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним стала та обставина, що вона на даний час позбавлена можливості зареєструвати право власності на нерухоме майно, яке було придбано нею на підставі угоди, оформленої та зареєстрованої на товарній біржі, і розпорядитися ним на свій розсуд, оскільки, договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, державна реєстрація права власності може бути проведена лише після визнання договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений товарною біржею дійсним на підставі рішення суду. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки [PERSON], оскільки, у судовому засіданні встановлено, що при укладенні правочину договору купівлі-продажу спірної квартири сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, якими є вищезазначена біржова угода, відбулося повне виконання договору та вище вказаний жилий будинок переданий позивачці, за договором купівлі-продажу до позивачки перейшло право власності на квартиру. З моменту укладення договору та по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу квартири. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину договору купівлі-продажу квартири дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості. Суд не має сумніву в достовірності документів, наданих позивачкою, як доказів. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved