Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернулась до суду з дійсною позовною заявою до відповідача з вимогою про визання за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що між нею та [PERSON] 26.08.2009 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого останній передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язувалась забезпечувати його утриманням та (або) доглядом довічно. Вказувала, що [INFO] [PERSON] помер. У зв'язку з тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] був отриманий [PERSON] вже після укладання договору довічного утримання, то в цьому договору не було зазначено окремо передача ій у власність вищезазначену земельну. Оскільки на теперішній час власник земельної ділянки помер, а вона є належним власникои житлового булинку, якій розташований на спірній земельній ділянці, то просила суду задовольнити її позовні вимоги про визнання за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] на підставі ст.120 ЗК та ст. 377 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилались на докази, які були викладені в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача Харківської міської ради не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.17,29), надав письмові пояснення на позовну заяву від 31.07.2014 року №8569/9-14, в яких просив суд розглянути справи без участі представника Харківської міської ради, по стуі позовних вимог прийняти законне та обґрунтоване рішення (а.с.19-21). Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи 26 серпня 2009 року між позивачем по справі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язувалась забезпечувати його утриманням та (або) доглядом довічно (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи та з копії договору довічного утримання від 26 серпня 2009 року [PERSON] набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Даний факт був перевірений судом та підтверджений Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №25699551 від 18.08.2014 року та відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.34-38). Отже, предметом судового спору є земельна ділянка під отриманим позивачем у власність будинком з господарськими приміщеннями. З цих підстав предметом доказування є встановлення обсягу прав, які мав власник будинку, тобто [PERSON] на спірну земельну ділянку (право власності чи право володіння і користування) та розмір земельної ділянки, який набула позивачка у зв'язку із придбанням будинку. Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON], померлий [INFO], був власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка мала призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та була розташована у [ADDRESS]. Вищезазначена обставина підтверджується копією державного акту серії ЯЕ №528432 від 18 листопада 2009 року (а.с.6). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено ч.1 ст. 125 ЗК України. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Законність володіння, користування й розпорядження позивачем житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] ніким не заперечується. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] на земельній дялінці площею 1011 кв.м, який вона отримала у власність на підставі договору довічного утримання від 26.08.2009 року. На час набуття нею право власності на вказаний житловий будинок рішення про приватизацію вказаної земельної ділянки відповідними органами не приймалося. 18.11.2009 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У відповідності до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакція, яка діяла на час набуття [PERSON] право власності на житловий будинок) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. З аналізу норми ст. 120 ЗК України вбачається, що зазначена норма на час виникнення спірних правовідносин не закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна тягне за собою безумовний (автоматичний) перехід права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти нерухомості) на земельну ділянку не потребувало окремого договірного-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди). Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Крім того, у відповідності до ч.3 ст.120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час набуття [PERSON] право власності на житловий будинок) - у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; Пункт "а" частини першої статті 81 із змінами, внесеними згідно із Законом N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на перелічені обставини справи закон прямо не забороняє суду ухвалити рішення щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, що набуте на законних підставах, оскільки зробити це у якийсь іншій спосіб є неможливим, тому право позивача є порушеним і підлягає захисту. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved