Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вони перебували у шлюбі з 01.07.2006р., який рішенням суду від 24.11.2017р. було розірвано. Від шлюбу вони мають трьох дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають із матір`ю та перебувають на повному її утриманні. 11.06.2019р. [PERSON] , [INFO] захворіла та була направлена на обстеження та її лікування відбувалось протягом певного часу, згідно рекомендації лікаря, під час якого були сплачені кошти в розмірі 3626.14 гривень. Оскільки відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання їх дітей, яку вони потребують, а такою у зв`язку із хворобою дитини на лікування якої вона понесла додаткові витрати, позивачка була змушена звернутися до суду та просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 3625.14 гривень. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала аналогічні пояснення, викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити. Крім того, зазначила, що на лікування дитини було витрачено набагато більше коштів, однак вона не зберегла квитанцій, тому надає квитанції лише щодо підтверджених сум. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме що стягнення з нього 50 % від вказаної позивачем суми. Крім того, відповідач відзиву на позовну заяву, а також будь яких доказів, якими б обґрунтовував свою позицію до суду не надав. Суд, заслухавши позивача та відповідача, вивчивши письмові докази, суд вважає вимоги позивачки щодо стягнення додаткових витрат на дитину обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 13.11.2017р рішенням суду було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Від шлюбу вони мають трьох дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають із матір`ю та перебувають на повному її утриманні (а.с. 6-8). 11.06.2019р. [PERSON] , [INFO] захворіла та була направлена на обстеження та її лікування відбувалось протягом певного часу, згідно рекомендації лікаря, під час якого були сплачені кошти в розмірі 3626.14 гривень, а саме обстеження 811.00 грн., ліки 1591.84 грн. та 1223.30 грн., що підтверджується копіями відповідних чеків за придбання ліків, а також копією медичної документації (а.с. 9-13). Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 18 визначено, що у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Під час судового засідання позивачка вказала, що незважаючи на рішення суду щодо стягнення аліментів, відповідач з 2019 року не сплачував аліменти у зв`язку із чим утворилася заборгованість у сумі понад 190000 гривень. Крім того, під час лікування дитини, яке продовжується по теперішній час, витрачено значно більшу суму, яку вона не заявляє, оскільки не збереглись відповідні квитанції, тому вважає, що з відповідача слід стягнути вказану суму у повному обсязі, так як вона є лише частиною від усіх витрат, які нею понесені на лікування дитини. Відповідач у судовому засіданні не заперечував того факту, що дійсно з початку 2019 року він не сплачує аліменти на утримання дітей, але вважає, що це пов`язано з тим, що позивачка не надає йому карткового рахунку та не спростовував доводів позивачки з приводу того, що він не надавав та не надає коштів на лікування доньки [PERSON] . З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір додаткових витрат на дитину підтверджений та носить разовий характер, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, необхідні для її лікування і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення додаткових витрат призведе до рівності прав дитини на утримання від батьків відповідно до положень Закону. Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивачки щодо стягнення додаткових витрат на дитину в сумі 3626.14 грн., підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави також підлягають стягненню судові витрати у сумі 768 гривень 40 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved