Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній вище квартирі також зареєстрована тітка позивача [PERSON] , яка фактично проживає у вказаній квартирі, та відповідач по справі [PERSON] , яка є матір`ю позивача та членом її сім`ї. У лютому 2018 року відповідач разом з особистими речами переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де отримала громадянство та безперервно мешкає по теперішній час. З моменту від`їзду до РФ відповідач більше не поверталася до міста [PERSON] , та відповідно, за місцем реєстрації. Про житлову квартиру відповідач не дбає, комунальні платежі не сплачує, жодної допомоги на утримання житлової квартири не надає. На теперішній час в житловій квартирі залишається проживати лише тітка, яка слідкує за житлом та сплачує всі комунальні платежі, в тому числі і за відповідача. Позивач зазначає, що має намір оформити пільги щодо отримання субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, однак немає можливості цього зробити у зв`язку з реєстрацією відповідача у вказаному будинку. Отже, позивачем ставиться питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки вже понад десять років вона не проживає без поважних причин у вказаному будинку. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не прибула, до матеріалів справи долучено нотаріально завірену заяву відповідача в якій зазначено, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст.383\~ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386\~ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті\~316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 05 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3299, позивач по справі є власником житлової квартири [ADDRESS] (а.с.10). Згідно довідки про склад сім`ї № б\\н від 16.04.2019 року, яка видана КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Судом встановлено, що з лютого 2008 року відповідач [PERSON] не проживає у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актом про фактичне проживання (не проживання) особи від 16.04.2019 року, підписаним сусідами, та завіреного провідним спеціалістом СРМП ВЦА м. Торецьк Донецької області Н.М. Домбровською (а.с.15). Таким чином, позивач [PERSON] , як власник вказаного житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися даним будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~\~\~\~ Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] в будинку позивача обмежує її права, як власника, і [PERSON] на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. В матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору в сумі 768,40 грн. (а.с. 2). Однак, при зверненні до суду із вказаним позовом, представником позивача надано заяву з проханням понесені позивачем судові витрати з відповідача не стягувати. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож суд, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), не стягує з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved