Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] пред'явив через суд позов до [PERSON] на предмет визнання особи такою, що втратила право на житло та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що він є власником 53/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. З відповідачем по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який 06 квітня 2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська розірвано. Після розірвання шлюбу в його частині домоволодіння залишилася проживати колишня дружина - відповідач по справі [PERSON], яка систематично порушує порядок проживання, псує майно, чинить перешкоди у користуванні його майном, обмежує доступ до користування окремими кімнатами. За таких обставин, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд усунути йому перешкоди в користуванні його майном шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS] та зняти її з реєстрації в зазначеному домоволодінні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, в подальшому позивач та його представник не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримавши позов у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Треті особи [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Третя особа виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпропетровську ради до суду свого представника до суду не направили, надавши заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року розірвано (а.с.10,11). 53/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією витяга про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6,7). В домоволодінні окрім позивача зареєстровані - відповідач по справі [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання спірної квартири. Із роз'яснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачем доведено неможливість спільного проживання з відповідачем, тим більше, що на теперішній час вони є розлученими і проживають різними сім'ями. Відповідачем дані обставини належними та допустимими доказами не спростовані. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved