Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку у майні подружжя. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] з 06 лютого 1993 року по даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними було побудовано будинковолодіня [ADDRESS] загальною площею 200,3 кв.м. та житловою площею 90,4 кв.м. Позивач вказує на те, що відповідно до положень ст.328 ЦК України, ст.60 СК України дане будинковолодіння являється спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними. Просить визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] , що складється з двохповерхового цегляного житлового будинку з бетонним перекриття загальною площею 200,3 кв., житловою площею - 90,4 кв.м., загальною вартістю 659 800 грн. Іншу 1/2 частину вказаного залишити у власності відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27 квітня 2020 року, яке відкладено у зв`язку з клопотанням представника позивача на 11 червня 2020 року та в подальшому, у зв`язку з аналогічним клопотанням на 22 червня 2020 року. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2020 року за заявою представника позивача, адвоката Янцкловського М.Ф., залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . 14 липня 2020 року ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Спеціальний С.П. позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Янцеловський М.Ф. в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що позивачем не надано належних доказів наявності у позивача коштів на будівництво спірного будинковолодіння, що саме будинковолодіння придбане в результаті спільної праці з відповідачем. Натомість відповідачем надано докази на підтвердження того, що спірний будинок побудований за рахунок коштів батька відповідача - [PERSON] , який майже всі будівельні матеріали купував за власні кошти, а тому будинок не є спільним майном подружжя. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судовому засіданні вважав, що позов не підлягає до задоволення, та зазначив що він вклав у будівництво будинку більшу частину коштів ніж самі сторони. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06 лютого 1993 року між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) 25 лютого 2020 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7284604 від 19.05.2005 року за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Шепетівської міської ради №90 від 21.04.2005 року, зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] загальною площею 200,3 кв.м. та житловою площею 90,4 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 19.05.2005 року Виконкомом Шепетівської міської ради та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7284604, виданого Шепетівським бюро технічної інвентаризації. Згідно до довідки про вартість майна (висновок оцінювача [PERSON] ) від 19лютого 2020 року ринкова вартість будинковолодіння [ADDRESS] , що складається з двоповерхового цегляного житлового будинку з бетонним перекриттям, площею приміщень 200,3 кв.м., в тому числі житловою 90,4 кв.м. становить 659800 грн. Доказів того, що спірне будинковолодіння, набуте відповідачем до шлюбу або набуте ним за час шлюбу на підставі договору дарування чи в порядку спадкування чи за кошти, які належали йому особисто, останнім суду не надано. Надані відповідачем копії накладних та чеків про придбання будівельних матеріалів на ім`я батька відповідача [PERSON] в період будівництва даного будинковолодіння не свідчать про те, що саме ці будівельні матеріали вкладені в будівництво спірного будинковолодіння особисто відповідачем [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що будівельні матеріали, які вказані в наданих суду відповідачем накладних та чеках використані на будівництво будинка батька, який розташований поряд з їх будинком. Отже, спірне майно, а саме будинковолодіння [ADDRESS] , що складається з двоповерхового цегляного житлового будинку з бетонним перекриттям, площею приміщень 200,3 кв.м., в тому числі житловою 90,4 кв.м. становить 659800 грн., сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Відповідно до ст.141 ЦПК України суд знаходить стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved