Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після матері батька, [PERSON], померлого 15.07.2010 року, право власності на земельні ділянки, розташовані на території Олексіївської сільської ради Амвросіївського району Донецької області. Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, тим, що позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом, спадщину прийняв у встановленому законом порядку, однак в нотаріальному порядку не може оформити свої спадкові права, оскільки йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через неможливість отримати витяг з Державного земельного кадастру (земельні ділянки розташовані на тимчасово окупованій території), а також через різне написання імен та по-батькові спадкодавця та спадкоємця у відповідних документах. Ухвалою від 29.03.2018 року було відкрито провадження у справі, та вирішено про її розгляд в порядку загального позовного провадження. В порядку підготовки справи до розгляду по суті з Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області була витребувана копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], померлого 15.07.2010 року (номер у Спадковому реєстрі - 50561753). Ухвалою суду від 05.07.2018 року підготовче провадження було закрито, справа призначена до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач повідомлявся про час і місце судового засідання в порядку, передбаченому ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», однак представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав, заяв чи клопотань щодо відкладення судового розгляду не подав, що відповідно до ст. 280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на таке. Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], [INFO], факт чого встановлений Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21.12.2018 року справі № 229/4720/17. 15.07.2010 року батько позивача, [PERSON], помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-НО № 464520, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області 19.07.2010 року. У звязку із смертю [PERSON] за ним відкрилась спадщина, до складу якої входять, зокрема, дві земельні ділянки площею по 4,23 га з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що знаходяться на території Олексіївської сільської ради Амвросіївського району Донецької області та належали спадкодавцю на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 101848 від 05.05.2006 року та серії ЯД № 141250 від 02.10.2007 року. 04.01.2011 року, тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку, позивач прийняв спадщину батька шляхом подання відповідної заяви до Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області, на підставі чого була заведена спадкова справа №\~1/2011 (номер у Спадковому реєстрі - 50561753). За відомостями вказаної спадкової справи, заяв від інших спадкоємців за законом чи за заповітом не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Постановами державного нотаріуса Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області від 16.11.2017 року № 1117/02-31 та № 1118/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вказані вище земельні ділянки через ненадання ним правовстановлюючих документів на них, а також через розбіжності у документах про народження позивача та його батька. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.\~1258\~ЦК України\~спадкоємці за\~законом одержують\~право на\~спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною першою статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, оскільки інших спадкоємців майна [PERSON] не встановлено, спірне спадкове майно має належати позивачу одноосібно. Факт родинних відносин між позивачем та [PERSON], як зазначено вище, встановлений Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21.12.2018 року справі № 229/4720/17. Відповідно до ст.392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Як зазначається у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Позивачем надані копії Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 101848 від 05.05.2006 року та серії ЯД № 141250 від 02.10.2007 року, достовірність яких ніким не оспорюється, а тому суд приймає їх як належні та допустимі докази. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р (а до того затверджувався Розпорядженням КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р), всі населені пункти Амвросіївського району Донецької області належать до району проведення антитерористичної операції. Крім того, згідно Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р (як в початковій, так і в чинній редакції згідно Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року № 1276-р) всі населені пункту Амвросіївського району Донецької області належать до територій, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст. 1, ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року, тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме, зокрема, сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" , іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Позивач прийняв спадщину задовго до втрати органами державної влади України контролю над окремими районами Донецької та Луганської областей. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину Таким чином, розташування майна, що входить до спадщини у цій справі, на тимчасово окупованій території, а також неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину до березня 2014 року не може бути підставою для відмови у захисті його цивільного права на спадщину або перешкодою у оформленні цих прав. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.392, 1258, 1261, 1268, 1275, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 131 ЗК України,

Outcome: approved