Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, про позбавлення батьківських прав до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що шлюб від 10.07.2010 року між позивачем та відповідачем розірвано Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року. Від даного шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю. Батько бачив дитину останній раз в 2013 році, дитиною не цікавиться та не опікується, не приймає участі у її вихованні та утриманні. Відповідно до висновку № 102/03/31-524 від 23.01.2017 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, стосовно малолітньої дочки. До початку судового розгляду, позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала та просила його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання. Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явилася. До початку судового розгляду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] від 10.07.2010 року розірвано Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року (а.с. 10). Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 09.12.2010 року видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.6). Донька, [PERSON] , проживає разом з матір`ю, для неї створені всі належні умови, батько останній раз бачив дитину у 2013 році, що підтверджується актом № 15 від 12.01.2017 року (а.с.12). Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам починаючи з 01.06.2016 р. по 01.02.2018 р. № 40848754 від 01.02.2018 року, загальна заборгованість за аліментами за виконавчим листом № 2-1587 від 15.03.2013 року станом на 01.02.2018 року становить 42700 гривень (а.с.13-14). В судовому засіданні встановлено, що вихованням, розвитком та утриманням доньки повністю займається позивачка. Відповідач свої батьківські обов`язки по відношенню до доньки не здійснює, з донькою не спілкується, не бере участі у вихованні та розвитку, не бере участі в утриманні її та участі в додаткових витрат на неї. Статтею 150 Сімейного кодексу України, статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлений обов`язки батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 4 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 16 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 36 від 30.03.2007 року передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1). Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Декларацією прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В судовому засіданні встановлено факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а тому позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки, є доцільним, а відтак, позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved