Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2016 року між нею та відповідачкою було укладено інвестиційний договір №1. Згідно з п. 2.1. «Предметом цього договору є участь сторін у діяльності інтернет-магазину « [INFO] » з отриманням сторонами відповідних часток та чистого доходу пов`язаного з роботою магазину...». За розділом 3 Договору «порядок фінансування. Ціна договору» позивачка передала відповідачці грошові кошти в розмірі 118515 гривень. Перший грошовий транш позивачка здійснила в день підписання договору. Надалі, позивачка передавала особисто відповідачці кошти при свідках, один з яких на стороні відповідачки, інший - на стороні позивачки. Також, позивачка здійснювала банківські перекази на особисту банківську картку відповідачки. В свою чергу, [PERSON] не виконала умови договору та грошові кошти не повернула, відсотки не сплатила. За таких обставин, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 118515 грн., інфляційні збитки в розмірі 25457 грн. та 3% річних в розмірі 8270 грн., а загалом 152242 гривень. Також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачкою судовий збір. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Суду пояснила, що з відповідачкою вони знайомі тривалий час, тому вона не бажала передавати справу до суду та намагалася вирішити спір у позасудовому порядку. На жаль, результату від розмов не було. Більше того, з березня 2019 року у неї з відповідачкою немає жодного зв`язку. В судове засідання відповідачка не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі, із заявами до суду не зверталася, відзиву на позов не скерувала. За згодою позивачки суд ухвалює рішення в заочному порядку, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Заслухавши думку позивачки, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2016 року між [PERSON] (Інвестор) та [PERSON] (Виконавець) укладено інвестиційний договір № 1. Відповідно до розділу 2 Інвестиційного договору від 23 липня 2016 року предметом цього договору є участь сторін у діяльності інтернет-магазину « [INFO] » з отриманням сторонами відповідних часток та чистого доходу пов`язаного з роботою магазину, на умовах і в порядку, передбачених договором. Виконавець на момент укладання договору є учасником інвестиційної діяльності, вказаного в п.1.6., й забезпечує створення, розвиток та роботу магазину, розпоряджається інвестиційними коштами для виконання зобов`язань, визначених цим договором. Інвестор здійснює фінансування створення та роботи магазину шляхом внесення інвестиції (коштів). Виконавець забезпечує реалізацію проекту інвестиції інвестора для створення та роботи магазину, а саме: узгодження необхідної дозвільної документації, закупівля необхідного товару, створення сайту інтернет-магазину та реалізація товару, організація обслуговування сайту інтернет-магазину. Інвестовані інвестором кошти повертаються інвестору. Джерелом повернення інвестованих коштів є виключно чистий дохід (прибуток) від здійснення діяльності магазину. Розділом 3 договору встановлено порядок фінансування та ціну договору. Так, вартість об`єкту інвестування складає 118515 грн. Графік інвестування: продовж 3 робочих днів з моменту підписання договору інвестор передає виконавцю 21600 грн., до 10 числа наступного місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 22560 грн., до 10 числа другого місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 23180 грн., до 10 числа третього місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 26215 грн., до 10 числа четвертого місяця після підписання договору, інвестор передає виконавцю 24960 грн. В ході розгляду судом справи з`ясовано, що перший грошовий транш позивачка здійснила в день підписання договору, згодом здійснювала перекази на особисту банківську картку відповідачки, що підтверджено відповідними копіями квитанцій. Як вбачається із розписки від 02.10.2016, [PERSON] отримала від [PERSON] готівкою кошти на виконання інвестиційного договору № 1 від 23.07.2016 у сумі 23180 грн. Зобов`язувалась повернути надані кошти на умовах договору, але не пізніше 01.06.2017. Кошти передані при свідках: [PERSON] та [PERSON] . Розпискою від 29.10.2016, [PERSON] отримала від [PERSON] готівкою кошти на виконання інвестиційного договору № 1 від 23.07.2016 у сумі 26215 грн. Зобов`язувалась повернути надані кошти на умовах договору, але не пізніше 01.06.2017. Кошти передані при свідках: [PERSON] та [PERSON] . Отже, судом було встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання за інвестиційним договором від 23 липня 2016 року виконала в повному обсязі, надавши у повному обсязі об`єм грошових коштів, що інвестується. Пунктами 5.1.1, 5.1.2 та 5.1.3. Інвестиційного договору передбачено, що інвестор має право вимагати належного виконання виконавцем зобов`язань згідно з договором, на отримання відсотків від чистого прибутку, після повернення інвестицій у порядку та умовах, передбачених даним договором, вимагати від виконавця забезпечення належної діяльності магазину, що відповідає меті його створення, контролювати діяльність виконавця щодо розпорядження інвестиційними коштами за даним договором, отримувати від виконавця інформацію про стан діяльності інтернет-магазину тошо. Пунктом 2.6. інвестиційного договору передбачено, що після 100% повернення інвестору інвестованих коштів чистий дохід розподіляється між сторонами у таких співвідношеннях: інвестор - частка чистого доходу (прибуток) в розмірі 15% від загального чистого доходу, виконавець - частку чистого доходу (прибуток) в розмірі 85% від загального чистого доходу. Пунктом 6.1 Інвестиційного договору від 23 липня 2016 року передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань, які передбачені положеннями договору та чинним законодавством України. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] свої зобов`язання за інвестиційним договором не виконала, досягти врегулювання спору мирним шляхом не вдалося, а тому вона і була вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення неотриманого доходу за інвестиційним договором. Відповідно до частини 11 статті ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір - це домовленість щодо встановлення, зміни або припинення зобов`язання як правовідношення. Предметом договору є зобов`язання, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 9.6 Інвестиційного договору передбачено, що сторони підтверджують, що вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і жодна з них не буде посилатися після укладання договору на недосягнення згоди з істотних умов договору як на підставу для визнання його неукладеним або недійсним. Так, суд доходить висновку, що при підписанні інвестиційного договору від 23 липня 2016 року сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а тому він відповідно до ст. 638 ЦК України вважається укладеним. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначені в Законі України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991, який передбачає, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. При цьому, в ст. 1 вказаного Закону визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект, зокрема: такими цінностями є рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. Згідно з статті 5 вищевказаного Закону інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Статтею 7 цього Закону встановлено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається. Статтею 177 ЦК України встановлено, що до об`єктів цивільних прав відносять речі, майнові права та інше, статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об`єктом вважається річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, майнові права є не споживною річчю; майнові права визнаються речовими правами, а статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлюється, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Таким чином, об`єктом цивільного права за інвестиційним договором є закріплене за позивачем майнове право, отримане в результаті інвестицій. Як вбачається з укладеного договору, між сторонами виникли договірні відносини щодо інвестування у діяльність інтернет-магазину, тим самим позивачка, будучи інвестором, вклала у вказану діяльність власні кошти, а тому вона має право на отримання доходу. Факт надання [PERSON] коштів відповідачці підтвердив в судовому засіданні в якості свідка чоловік позивачки - [PERSON] , який суду пояснив, що [PERSON] була подругою його дружини, яка попросила гроші у 2006 році на розвиток свого бізнесу. Гроші в сумі 23000 грн. давала особисто, решту перераховувала на її картку. Відповідачка повинна була їх повернути і сплатити проценти. Однак, повернуто коштів не було. Допитаний в якості свідка [PERSON] , будучи колишнім чоловіком [PERSON] , суду повідомив, що сторони знайомі з 2010 року. У 2016 році [PERSON] давала його колишній дружині кошти на розвиток бізнесу. Сума була 500 $, їх перевели в гривні, позивачка давала відповідачці особисто в руки в його присутності. [PERSON] обіцяла повернути гроші протягом шести місяців, проте так їх і не повернула. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У рішенні по справі «Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Адже під поняттям майно розуміються не лише речі, які належать особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також й права на майно, які особа набуде у майбутньому. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. З вищенаведеного можна зробити висновок, що особа, яка укладає договір з метою у майбутньому набути права власності на майно, має правомірні очікування, що у розумінні ЄСПЛ підпадає під поняття «власність». Аналогічні положення містяться у рішеннях ЄСПЛ по справах Мелахер та інші проти Австрії від 19.12.1998 р., Бурдов проти Росії від 07.05.2002 р., Прессос Компанія та інші проти Бельгії від 28.10.1995 р. Згідно з приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як встановлено статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 4.1 інвестиційного договору за умови належного і реального виконання інвестором договору, виконавець зобов`язується починаючи з шостого місяця, що настає за останнім календарним місяцем в якому відбувалося внесення інвестиційних коштів, здійснювати повернення інвестицій у наступному порядку: до повного погашення інвестицій 100% чистого прибутку магазину виконавець зобов`язаний перераховувати на поточний рахунок інвестора вказаний в п.10 даного договору, до 10 числа кожного календарного місяця. Останній місяць інвестицій - листопад 2016 року. Таким чином, зобов`язання відповідачки по поверненню грошових коштів повинно було розпочатися з 01.06.2019. Згідно з статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладені норми закону, суд доходить висновку, що оскільки в судовому засіданні встановлено, що інвестору не було повернуто кошти, то вона має право на повернення від відповідачки боргу в сумі 118515 грн., інфляційні збитки в сумі 25457 грн. та 3 % річних в розмірі 8270 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачкою при зверненні до суду відповідно до квитанції № 5 від 27.09.2019 в сумі 1522,43 грн.

Outcome: approved