Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

У жовтні 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та поділ майна подружжя. В позові вказала, що в період часу з 18 серпня 1984 року до 16 червня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON]. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Під час перебування в шлюбі за кошти, надані її матірю [PERSON] у вересні 1990 року, був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с.Салівка Кременчуцького району, Полтавської області, по вулиці Садовій, 8. Оскільки будинок з господарськими будівлями набутий у власність за час шлюбу, то вважає, що останній є спільною сумісною власністю подружжя, в звязку з чим просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок та право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які використовувались при самочинному будівництві, стягнути судові витрати. 16.11.2015 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, згідно якої просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с.Салівка Кременчуцького району Полтавської області по вул.Садовій, 8 та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Згідно заперечень відповідача, поданих суду 26.11.2015 року, останній просив закрити провадження у справі в звязку з пропущенням строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та просили закрити провадження у справі в звязку з пропущенням строку позовної давності. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в середині грудня 2014 року у нього була домовленість з батьком про викуп у останнього належної йому частини спірного будинковолодіння. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.\~\~ Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 18 серпня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-КЕ № 052961, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області від 16 червня 2009 року, розірвано. В період шлюбу сторонами по справі було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: : село Салівка, вулиця Садова, будинок 8, Кременчуцького району Полтавської області. Так, згідно договору купівлі-продажу від 24.04.1991 року, посвідченого секретарем Салівської сільської ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 58, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями, що складається з: житлового будинку площею 45 кв.м, літньої кухні, розташованого на земельній ділянці держфонду розміром 0,15 га. Згідно довідок Салівської сільської ради №№ 650, 651 від 08.12.2014 року житловий будинок № 8 по вул..Садовій в с.Салівка Кременчуцького району Полтавської області, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,17 га, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1991 року, посвідченого секретарем Салівської сільської ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 58. В даному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Останній з серпня 2005 року фактично з сім»єю не проживає. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «КМБТІ» 03.04.2015 року, будинок № 8 по вул.Садовій в с.Салівка Кременчуцького району складається з: житлового будинку літ.А, підвалу під частиною будівлі літ.Ап, прибудов літ.А1, а, а1, б, тамбура літ.а2, літньої кухні літ.Б, гаражів літ.В, Ж, сараїв літ.Г, Д, навісу літ.Е, убиральні літ.З, ганку літ.аг, трубопроводу літ.К, огорожі № 2, воріт № 1. У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч.2 ст.370 цього Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.\~\~\~\~\~\~ Таким чином, суд вважає, що спірне майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: село Салівка, вулиця Садова, будинок 8, Кременчуцького району Полтавської області, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як таке, що набуте подружжям за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, при вирішенні питання про визнання права власності на домоволодіння, яке придбано подружжям за час шлюбу, суд враховує вимоги ст.ст.69-71 СК України згідно яких дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя,\~\~зокрема,\~\~можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них,\~\~продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби;\~\~грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному,\~\~дачно-будівельному,\~\~гаражно-будівельному кооперативі;\~\~грошові суми та майно,\~\~належні подружжю\~\~за\~\~іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] майно не ділили, шлюбного договору чи домовленості щодо майна між ними не було.Відповідач інших варіантів поділу майна не пропонував. Вирішуючи спір у відповідності до положень статей 10, 11 ЦПК України на засадах змагальності сторін та диспозитивності, в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідач та його представник звернулися до суду з заявою про застосування строків позовної давності в порядку ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України. Заяву обгрунтували тим, що позивачу було відомо про те, що згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 1991 року, спірне будинковолодіння належить відповідачу. Шлюб між сторонами було розірвано 17 червня 2009 року, тому строк позовної давності, стосовно розподілу майна подружжя, а саме спірного будинку, сплинув у 2012 році. З вказаною позицією відповідача суд погодитися не може, оскільки згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як встановлено судом, позивач після розірвання шлюбу і до цього часу проживає в спірному будинковолодінні та вільно користується цим майном, відповідач не чинив їй перешкод в користуванні будинковолодінням, проживає окремо, що не оспорюється сторонами. Тому, в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності слід відмовити. Зазначена правова позиція, викладена в рішенні Верховного Суду України № 6-20600св08 від 23 лютого 2011 року. Відповідно до ст. ст. 60, 68, 70, 72 СК України, ст.ст. 325, 368, 370 ЦК України ст.ст. 3, 10, 11, 60,\~61, 88,\~212-215 ЦПК України,

Outcome: approved