Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить: позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; встановити опіку над малолітньою [PERSON] , [INFO] та призначити опікуном [PERSON] , [INFO] [PERSON] ; стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь опікуна [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1000 гривень з кожного щомісячно. Свої вимоги мотивують тим, що вона є бабусею [PERSON] .. Батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] з дитиною не мешкають. [PERSON] мешкає разом з позивачкою з травня 2018 року по теперішній час. Відповідачі життям дитини не цікавляться, не телефонують, не виявляють ніякого бажання спілкуватися та не приймають участі у її вихованні, навчанні, підготовці до самостійного життя, не забезпечують необхідними продуктами харчування, медичним доглядом. За викладених обставин позивачка змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. В судове засідання позивачка не з`явилась. Представник позивачки адвокат Власенко Л.В. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надалисуду заяви, в яких зазначили, що з позовом згодні та просять розглянути справу за їх відсутністю. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації Одеської області, Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області в судове засідання не з`явились, надали суду заяви, в яких зазначили, що з позовом згодні та просять розглянути справу за їх відсутністю. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідачі на стадії підготовчого провадження звернулись до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в звязку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17 листопада 2016 року Саратським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.9). Згідно довідки Саратської селищної ради Саратського району Одеської області №11 від 03 січня 2019 року, [PERSON] з травня 2018 року по теперішній час виховує та самостійно утримує малолітню [PERSON] (а.с.17). З довідки Саратської селищної ради Саратського району Одеської області №977 від 14 травня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 16 травня 2018 року мешкає разом з [PERSON] , 1956 року народження в квартирі [ADDRESS] (а.с.76). З характеристики [PERSON] , [INFO] , наданої в.о. завідувача КЗ «Саратський ДНЗ (ясла-садок)», вбачається, що остання є вихованицею групи раннього віку, до дитячого садка дитину приводить двоюрідна бабуся [PERSON] , яка відповідальна, з повагою відноситься до педагогічного колективу, дитина охайна, має змінний одяг, біологічні батьки до дитячого садка не приходили (а.с.22). З довідки Саратської ЦРЛ №105 від 29 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] здійснює догляд за дитиною [PERSON] , приводить на профілактичні щеплення (а.с.23). [PERSON] мешкає в будинку [ADDRESS] разом зі співмешканцем [PERSON] , що підтверджується довідкою Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області №1001 від 13 травня 2019 року (а.с.74). [PERSON] мешкає в будинку [ADDRESS] разом зі співмешканкою [PERSON] , що підтверджується довідкою Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області №1002 від 13 травня 2019 року (а.с.75). 01 лютого 2019 року Саратська районна державна адміністрація Одеської області, як орган опіки та піклування, надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.24-25). Статтею 150 Сімейного кодексу України імперативно визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 1 ст. 18 Конвенції ООН «Про права дитини», держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 1-2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини», держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками відносно малолітньої дитини підтверджується перевіреними судом зазначеними вище доказами по справі у їх сукупності. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що батьки дитини виконують свої обов`язки щодо неї, або які б свідчили про поважність причин невиконання ним своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовної вимоги про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо малолітньої дитини. Щодо вирішення питання про встановлення опіки та призначення опікуна над дитиною, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є двоюрілною бабусею малолітньої [PERSON] , яка мешкає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивачка [PERSON] мешкає у квартирі [ADDRESS] , яка належить останній на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на квартиру (а.с.61). Згідно довідки Саратського об`єднаного управління ПФУ в Одеській області від 14 березня 2019 року, [PERSON] перебуває на обліку та отримує пенсію за віком (а.с.66). Відповідно до довідки, виданої Департаментом інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.67) За даними про стан здоров`я [PERSON] має задовільний стан здоров`я, не має хронічних захворювань, які б перешкоджали вихованню та утриманню дітей (а.с.68). Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: квартира [ADDRESS] встановлено, умови належні для проживання малолітніх дітей, квартира ізольована з усіма зручностями, косметичним ремонтом, вкладається з 3 кімнат, коридору, кухні та санвузлу, в наявності централізовані комунікації, меблі та побутова техніка (а.с.69). 03 травня 2019 року Саратська районна державна адміністрація Одеської області, як орган опіки та піклування, надала висновок про доцільність встановлення опіки над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] та призначення її опікуном [PERSON] , [INFO] (а.с.72-73). Згідно із ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними, як це встановлено ст. 58 ЦК України. Відповідно до статті 243 СК України опіка, піклування встановлюються над дітьми сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка призначається на дітьми які не досягли 14 років, а піклування над дітьми у віці від 14 до 18 років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.3 статті 60 ЦК України суд установлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо буде при розгляді справи встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей у випадках коли батьки: а) судом позбавлені батьківських прав. Відповідно до вимог статті 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначені дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї а також бажання самої дитини. Відповідно до статті 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична дієздатна повнолітня особа. Опікун або піклувальник може бути призначений тільки з його письмової згоди. Відповідно до ст. 249 СК України опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування. Судом встановлено, що [PERSON] з власної волі стала на облік як потенційний опікун, має постійний дохід, належні умови проживання, задовільний стан здоров`я, характеризується позитивно, а тому позовна вимога про встановлення опіки над малолітньою дитиною та призначення її опікуном [PERSON] є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідачів на її користь аліментів на утримання дитини, суд прийшов до наступного. У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] та мати дитини [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надають, дитина проживає разом із бабусею - [PERSON] , яка самостійно її утримує. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ч. 2 ст. 182, ч. 2 ст. 183 СК України, приймає до уваги майновий стан відповідачів, які є працездатними особами, не мають жодних перешкод для працевлаштування та отримання грошових коштів для утримання своєї малолітньої доньки, суд приходить до висновку про можливість стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми виплати за один місяць. Суд вважає необхідним роз`яснити відповідачам [PERSON] та [PERSON] , що у відповідності до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, вони мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, згідно п. п. 3, 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів та громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з другої сторони пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Згідно п.п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» станом на 14 травня 2019 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» передбачено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року в розмірі 1921 гривня 00 копійок. Враховуючи вище викладене розмір судового збору за кожну вимогу по даній категорії справ складає - 768 гривень 40 копійок. Тож, враховуючи, що позивачку звільнено від сплати судового збору, з відповідачів в рівних частках в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2305 гривень 20 копійок. На підставі викладеного

Outcome: approved