Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Представник КС «Співдружніть» - Єштакіна В.В. звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат у розмірі 4763,83 грн., 3 % річних у розмірі 1 288,48 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [PERSON] після прийняття рішення Солом'янським районним судом м. Києва від 12 грудня 2008 року про стягнення з [PERSON] на користь КС «Співдружність» боргу за кредитним договором на загальну суму 12302,00 грн., не виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим позивач зазнав збитків внаслідок знецінення грошових коштів (інфляційних втрат). Борг, який виник з вказаного рішення, відповідачем погашено частково і станом на 04.09.2015 року становить 3 935,70 грн. Зазначив, що розмір інфляційних витрат станом на 04.09.2015 року становить 4763,83 грн., а розмір 3 % річних становить 1 288,48 грн., які просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, однак, надала суду заяву, де підтримує позов в повному обсязі та просить суд розглянути справу у її відсутність в заочному провадженні. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надавав. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, яка подала заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, досліджуючи надані докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх в сукупності, бере до уваги наступне. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, 12 грудня 2008 року Солом'янським районним судом м. Києва винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь КС «Співдружність» боргу за кредитним договором на загальну суму 12302,00 грн. (а.с. 7)., яке набрало законної сили 23.12.2008 року. 12 грудня 2008 року Солом'янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення зазначеного боргу з [PERSON] (а.с. 8). Згідно виконавчого листа № 2-3653-1/08 від 26.01.2009 року виданого Солом'янський районним судом м. Києва заборгованість [PERSON] складає 12 302,00 грн. Відповідно до фінансової довідки № 655/ю від 04 вересня 2015 року, на користь КС «Співдружність» було зроблено 19 проплат на загальну суму 8 366,30 грн. Останню проплату в сумі 958,09 грн. було зроблено 21.07.2015 року. Таким чином, залишок по виконавчому листу становить 3935,70 грн. (а.с.9). Згідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Отже, чинне законодавство, у випадку порушення однією особою своїх зобов'язань, передбачає грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час грошовими коштами, що їй причитаються, у зв'язку з несвоєчасним поверненням від боржника (після примусового стягнення тощо). В Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року зазначено, що набрання законної сили рішення суду про стягнення грошового зобов'язання та звернення його виконання не є підставою для припинення грошового зобов'язання, а боржник несе обов'язок відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. У постанові Верховного Суду України від 26.03.2006 зі справи № 2-4/11319-2004 визначено, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження по його примусовому виконанню. В Інформаційному листі Верховного Суду України від 15.07.2005 № 3.2.-2005 викладена правова позиція про природу індексу інфляції, що передбачені статтями 214 ЦК УРСР та 625 ЦК України. Інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів. Разом з тим, суд зазначає, що збільшення (або зменшення) розміру грошових коштів по закінченню певного часу у зв'язку з індексом інфляції є окремим видом врахування фінансових та інших суміжних і тотожних подій в секторі економіки держави. Індекс інфляції - це індекс споживчих цін, оприлюднений Державним комітетом статистики України (пункт 2.1 глави 2 постанови правління Національного банку України від 07.12.2004 № 598 «Про затвердження Інструкції про порядок складання та оприлюднення фінансової звітності банків України»). Чинне законодавство не заперечує права особи (стягувача) на звернення до суду з вимогою щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної суми. Право особи вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту її майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Крім того, вказана позиція суду узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладену в інформаційному листі від 13 квітня 2011 року, а саме наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання (ст. 599 ЦК України) (постанова від 20.12.2010 р. № 3-57гс10). Також, суд звертає увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 р. у справі "Дубенко проти України", яким визначено, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки було втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Отже, відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини користування боржником грошовими коштами стягувача в період виконавчого провадження порушує право стягувача на мирне володіння своїм майном у світлі вимог статті 1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції. Згідно розрахунку, заборгованість відповідача за завдані збитки позивачу складає всього 6052,31 грн., із розрахунку: 4763,83 грн. - розмір інфляційних витрат та 1288,48 грн. - розмір 3 % річних (а.с. 5). При розподілі судових витрат суд керується ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, в зв'язку з чим з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 1218,00 грн. із розрахунку.

Outcome: approved