Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивачка звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 19.06.2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання прийняла у власність від позивачки 1 200 000 грн., що еквівалентно 150 000 доларів США, терміном на 5 років, тобто до 19.06.2017 року, без нарахування процентів. 04.04.2014 року між сторонами було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 981 750 грн., що є еквівалентом 85 000 доларів США по курсу Національного Банку України, а остання зобовязалась повернути позивачці таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів у строк до 04.04.2016 року. Однак, у визначений договорами строк відповідачка борг не повернула, а тому, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 6 615 720 грн., що еквівалентно 235 доларів США та\~ судові витрати по справі. Ухвалою суду від 26.06.2018 року відкрито провадження у справі. Відповідачка, будучи належним чином повідомлена про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження, скористалась своїм правом подати\~ відзив на позовну заяву, мотивований тим, що за договором позики від 19.06.2012 року вона прийняла у власність від позивачки 1 200 000 грн., що в еквіваленті складало 150 000 доларів США, отже, предметом зазначеного договору є грошові кошти у розмірі 1 200 000 грн., а тому вона повинна була повернути саме таку суму. Крім того, нею особисто або через представника здійснювались періодичні платежі в рахунок повернення коштів за вказаним\~ договором, зокрема, у період з червня 2012 року по грудень 2013 року по 12 000 грн. щомісяця, у січня-лютому 2014 року по 16 000 грн., у березні 2014 року 18 000 грн. в еквіваленті доларів США, у квітні-липні 2014 року по 25 850 грн. щомісяця в еквіваленті доларів США, у серпні-вересні по 30 550 грн. щомісяця в еквіваленті доларів США, у жовтні 2014 року 28 200 грн. в еквіваленті доларів США, у листопаді 2014 року 35 250 грн. в еквіваленті доларів США. Таким\~ чином, у період з червня 2012 року по листопад 2014 року вона повернула позивачці за договором позики від 19.06.2012 року 505 950 грн., отже, на даний час її заборгованість перед позивачкою становить 694 050 грн. Зазначає, що 04.04.2014 року між нею та позивачкою було укладено інший договір позики, за яким [PERSON] передала їй у власність грошові кошти в сумі 981 750 грн., що є еквівалентом 85 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 04.04.2016 року. Пунктом 4 зазначеного договору передбачено зобовязання\~ відповідачки по\~ повернення\~ позики у вигляді грошових коштів у такій сумі, що були їй передані. Позивачка, визнаючи суму її боргу за договором позики в\~ розмірі 85 000 доларів\~ США керується п. 3 згаданого договору, яким передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошей в доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку на день платежу. На думку відповідачки вказаний пункт договору позики від 04.04.2014 року суперечить п.п. 1, 4 цього договору та чинному законодавству України, оскільки згідно ст. 99\~ Конституції України грошовою одиницею\~ України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ЦК України). Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі, сума,\~ що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Аналіз зазначеним норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Отже, за договором позики від 04.04.2014 року вона має заборгованість перед позивачкою в сумі 981 750 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення боргу в сумі 4 453 846 грн. Позивачка скористалась своїм правом подати відповідь на відзив у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк. Позивачка заперечує факт повернення відповідачкою особисто чи через її представника [PERSON] у період з червня 2012 року по листопада 2014 року грошових коштів в сумі 505 950 грн. Зазначає, що будь-яких платежів від відповідачки, в тому числі, від [PERSON] в рахунок повернення позики/погашення боргу за договором позики від 19.06.2012 року, як і за договором позики грошових коштів від 2014 року вона не отримувала. У судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачка та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як\~ за\~ зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що 19.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого остання прийняла у власність від [PERSON] 1 200 000 грн., що в еквіваленті складає 150 000 доларів США,\~ терміном на 5 років, тобто до 19.06.2017 року, без нарахування процентів, що підтверджується відповідним договором (а. с. 8). 04.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено ще один договір позики грошових коштів, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 981 750 грн., що є еквівалентом 85 000 доларів США, а остання зобовязалась повернути таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів, що підтверджується відповідним договором (а. с. 9). Відповідно до\~ п. 3 вказаного договору позичальник зобовязується повернути суму грошей в доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку на день платежу. Відповідно до п. 4 договору\~ позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем): у строк до 04.04.2016 року. Станом на дату звернення до суду з позовом відповідачка не повернула вказані кошти. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.\~ Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17. Посилання відповідачки та її представника на те, що п. 3 договору позики грошових коштів від 04.04.2014 року, яким передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошей в доларах США незалежно від офіційного курсу НБУ на день платежу суперечить п.п. 1, 4 цього договору та чинному законодавству України, оскільки згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а тому, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня є необґрунтованими, оскільки договорами позики від 19.06.2012 року та 04.04.2014 року, укладеними між [PERSON] та [PERSON], визначено суму позики із зазначенням грошового еквівалента у доларах США згідно офіційного курсу Національного банку України. Крім того, відповідачка на момент укладення договорів позики не заявляла заперечень чи додаткових вимог щодо умов зазначених договорів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №686/7092/16-ц від 25.04.2018 року. Отже, доводи відповідачки щодо відсутності у неї обов'язку повертати борг в еквіваленті до іноземної валюти спростовуються положеннями наведених вище норм матеріального права та змістом укладених сторонами договорів позики, у яких сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Як вже зазначалось, відповідачка стверджує, що вона частково повертала\~ щомісячно у період з червня 2012 року по листопад 2014 року особисто або через свого представника [PERSON] борг за договором позики від 19.06.2012 року в загальній сумі 505 950 грн. На підтвердження зазначених обставин додала до матеріалів справи нотаріально посвідчені заяви [PERSON] та [PERSON] (а. с. 219-220). Ч.3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч.4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Ч. 2 ст. 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тому, з огляду на наявність у позивача боргових документів договору позики від 19.06.2012 року та 04.04.2014 року - доводи відповідачки про повернення коштів позивачці із посиланням на нотаріально посвідчені заяви свідків на увагу не заслуговують, як такі, що не підтверджуються допустимими доказами. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов'язання за договором позики.\~ Аналогічна\~ правова\~ позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести\~ ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з врахуванням наведеного, позивач у повному обсязі довів свої позовні вимоги, а тому суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року у розмірі 6 615 720 грн., що еквівалентно 235 000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 8 810 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями №N1OB732782 від 23.05.2018 року, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved