Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) [PERSON] (далі - відповідач 3) про вселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1968 році сім'я позивача придбала квартиру в житловому будинку за адресою [ADDRESS]. Вся сім'я була прописана у вказаній квартирі. Квартира знаходиться на другому поверсі вказаного буднику. Починаючи з 1968 року позивач із сім'єю безперервно проживали за адресою [ADDRESS]. На підтвердження свого постійного проживання за вказаною адресою, позивач надає копію паспорта з відповідною відміткою, пояснює, що усі інші документи, які можуть підтвердити право власності знаходяться у вказаній квартирі, проте потрапити позивач не може, оскільки відповідачі незаконно 30.08.2016 року в результаті непорозуміння з [PERSON] вигнали її з дому. Відповідачі є сусідами позивача, проживають за адресою: [ADDRESS]. Вони вважають вказану квартиру виключно своєю власністю, та чинять перешкоди у користуванні позивачем своїм житлом, не дають можливості повернутися додому. За вказаною адресою змінені замки на вхідній хвіртці (брамі) до подвір'я вказаного будинку, у зв'язку з чим позивач не може зайти на подвір'я свого житла. Додатково позивач пояснив, що вказана квартира є єдиним його житлом. Відповідачі добровільно не надають позивачу доступу до приміщення, у зв'язку з цим, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Тому позивач просив суд вселити його у квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді від 15.01.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, зазначив, що відповідач 1 вселився в квартиру [ADDRESS], оскільки там ніхто не проживав, без правових підстав, але він є родичем власника, чому не було оформлено право власності та чому не зверталися з позовом про визнання позивача, таким, що втратив право користування квартирою йому невідомо. У судове засідання відповідач 2, 3 не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву не надали, звернулися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні, [PERSON], яка була допитана в якості свідка, зазначила, що є донькою позивача, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], позивач проживає у свідка, [PERSON] його виживав зі Ставропольської, були бійки, він там проживав з 1968 року, викликали поліцію, писали заяви, але поліція не допомогла, влітку 2016 року приїхали з адвокатом, побачили, що двері в кімнату замуровані, свідка та позивача в квартиру не впустили, по [ADDRESS] свідок проживав до 1978-1980 року, а потім приходив до позивача, [PERSON] постійно погрожував позивачу, з 2014 року позивач не залишався на ніч в квартирі, оскільки не було води, ішла до свідка, позивач зареєстрований в квартирі, хотів зробити ремонт, але в 2013 році відбулася бійка, а в 2014 році потрапив до лікарні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представник відповідача 1, свідка, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Рішенням судової колегії по цивільним справам Київського міського суду від 31 березня 1983 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON] відмовлено. Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири дійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3.12.2004 по цивільній справі за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи : [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою визнано за [PERSON] право власністю на кв.[ADDRESS] (на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2005 року було роз'яснено вищевказане рішення суду та визнано за позивачем право користування 1/4 частиною земельної ділянки, прилеглої до будинку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2011 року рішення від 3.12.2004 скасовано за нововиявленими обставинами і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2012 в задоволенні позову [PERSON] до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 3.07.2012 вищевказане рішення суду залишено без змін. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києві від 03.07.2012 позивачу [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю та визнання права користування земельною ділянкою. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] - відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду від 26 вересня 2014 року - залишено без змін. Судами встановлено, що 12.06.1958 року [PERSON] подарувала своєї матері [PERSON] 1\\2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння по [ADDRESS]. 20 серпня 1968 року [PERSON] видала розписку про те, що вона отримала від [PERSON]. чоловіка позивачки завдаток в сумі 3800 крб. за продану йому частину будинку [ADDRESS],що складається із кімнати 18 кв.м, кімнати 20 кв.м,кухні 25 кв.м,тобто повністю другий поверх,пойменований квартира. [ADDRESS] та сходи на. другий поверх загального входу та половину саду, що відноситься до цього будинку. Купівлю-продаж домовились здійснити за 5000 крб. З отриманням даного завдатку [PERSON] дозволила [PERSON] зайняти зазначену житлову площу. В подальшому договір купівлі-продажу офіційно укладений не був. 12.04.1973 року [PERSON] склала заповіт яким заповіла своїм онучкам [PERSON] та [PERSON] по 1\\4 частині вказаного домоволодіння. [INFO] [PERSON] померла. 24.10.1987 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 1\\4 домоволодіння по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] [INFO] , її діти [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину на 1\\8 частину домоволодіння кожний та зареєстрували своє право власності у БТІ. При цьому, зазначено, що [PERSON] не являється власником будинку або його частини, розташованого по [ADDRESS], договір дарування 1/2 частини будинку по [ADDRESS], засвідчений П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 12.06.1958 року по реєстру №9159 між [PERSON] і [PERSON] не визнано дійсним. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Позивач зазначає, що з 1968 року із сім'єю безперервно проживали за адресою [ADDRESS], пояснив, що зараз до вказаної квартири потрапити не може, оскільки відповідачі незаконно 30.08.2016 року в результаті непорозуміння з [PERSON] вигнали її з дому. Відповідачі є сусідами позивача, проживають за адресою: [ADDRESS]. Вони вважають вказану квартиру виключно своєю власністю, та чинять перешкоди у користуванні позивачем своїм житлом, не дають можливості повернутися додому. За вказаною адресою змінені замки на вхідній хвіртці (брамі) до подвір'я вказаного будинку, у зв'язку з чим позивач не може зайти на подвір'я свого житла. Додатково позивач пояснив, що вказана квартира є єдиним його житлом. Відповідачі добровільно не надають позивачу доступу до приміщення, у зв'язку з цим, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Судом встановлено, що позивач прописаний за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта (а.с. 5-7). В матеріалах справи містяться докази того, що у позивача із відповідачами були конфлікти, на підтвердження чого представником позивача надано докази, а саме: копію матеріалів кримінального провадження, з яких вбачається, що відповідачі уже намагалися порушувати право позивача на проживання, в тому числі завдавали тілесних ушкоджень та навіть замуровували вхідні двері до квартири [ADDRESS], в ході конфлікту [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] було нанесено тілесні ушкодження громадянином [PERSON] Відповідно до протоколу допиту свідка від 16.10.2013 року [PERSON] повідомив, що він нікого не бив та не штовхав, і в його присутності [PERSON] та [PERSON] нікого не били та не штовхали. Відповідно до протоколу допиту свідка від 16.10.2013 [PERSON] повідомила, ні вона ні [PERSON] нікого не били і не штовхали. Ніякого телефону не бачила. Відповідно до протоколу допиту свідка від 17.10.2013 [PERSON], повідомив ту ж інформацію, що й його сестра [PERSON] [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS], що розташована на 2 поверсі, нікому не належить. Також [PERSON] повідомила, що існували спори про власність на квартиру [ADDRESS] і в даний час вона [PERSON] та її брат [PERSON] оформлюють на неї право власності. Але спори ще не закінчені. Крім того, з наданих доказів вбачається, що між сторонами відбувалися сварки, суперечки щодо права власності на зазначену вище квартиру, також встановлено, що позивач проживав у спірній квартирі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. За змістом ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно п. 33 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Як встановлено судом, позивач у 1968 році був зареєстрований у спірній квартирі, тобто при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим законодавством, власник квартири не заперечував проти вселення та проживання позивача, крім того, факт користування позивача квартирою до 2004 року встановлено рішеннями судів, що підтверджує беззаперечне право позивача на користування зазначеною житловою площею на законних підставах, проте відповідачі без законних підстав чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до приміщення знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження того, що його право на проживання у квартирі порушено та потребує захисту, обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме, те, що позивач у 1968 році був зареєстрований у спірній квартирі, тобто при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим законодавством, власник квартири не заперечував проти вселення та проживання позивача, крім того, факт користування позивача квартирою до 2004 року встановлено рішеннями судів, що підтверджує беззаперечне право позивача на користування зазначеною житловою площею на законних підставах, проте відповідачі без законних підстав чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved