Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] . У будинку зареєстровані його діти - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . З 2010 року та по теперішній час відповідачі не проживають в будинку, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні будинку. У будинку не зберігається ніяких особистих речей відповідачів. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу користуватись будинком, оформити субсидію. Позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги визнали. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 11.03.1992 року належить будинок [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Ашла О.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 2512, зареєстрованим в БТІ за № 37407. З викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивач наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. Згідно довідки, виданої головою КСН «Каменськ», відповідачі зареєстровані у будинку [ADDRESS] , проте не проживаю за вказаною адресою, що підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] , пояснення яких маються в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі не проживають в спірному будинку, вони втратили право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved