Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником жилого будинку [ADDRESS] , на підставі договору від 15.08.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1594. 16.09.2013р. у належному їй будинку вона зареєструвала свого знайомого [PERSON] . Проте, з часу реєстрації відповідач у житловому будинку [ADDRESS] не проживає, комунальні послуги не сплачує. Відповідач не є співвласником вказаного вище житлового будинку або членом її сім`ї чи родичем. З огляду на викладене, просила суд усунути перешкоди в праві користування нею житловим будинком [ADDRESS] та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Ухвалою суду від 28.09.2020 р. прийнято справу до провадження суддею Дудіковим А.В., визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 03.11.2020р. задоволено заяву позивача про виклик свідків. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала на адресу суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що остання скористалася своїми процесуальними правами. В судові засідання призначені на 03.11.2020р., 30.11.2020р. та 21.12.2020р. відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, а саме шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації однак судові повістки про виклик до суду повернулися у зв`язку зі спливом терміну зберігання. Крім того, ухвала про відкриття провадження по справі від 28.09.2020р. та позовна заява з додатками судом направлялися до ДУ «Синельниківська виправна колонія (№ 94)» для вручення [PERSON] . Однак згідно листа в.о. начальника ВКВСР СВК-94 Кожем`якіної Н., [PERSON] звільнився з ДУ «Синельниківська виправна колонія (№ 94)» у Дніпропетровській області 30.10.2020р. по відбуттю строку. Вибув: м. Кривий Ріг, вул. Шверніка, 41, Тернівський район. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без поважних причин та без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та допитавши свідків у судовому засіданні 30.11.2020р., суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 47\~Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Судом встановлено, що згідно копії договору дарування жилого будинку від 15.08.2013р. посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І.М., [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] нерухоме майно, яке складається з: шлакоблочного житлового будинку А-1, з господарчими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, гараж Г, погріб Д, вбиральня Е, паркан 1,2, водопровід; земельної ділянки, площею 0,0615 га, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер якої 1211000000:07:076:0018, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). Згідно копії рішення (VIII сесії VII скликання) Криворізької міської ради від 22.06.2016р. про внесення змін до рішення міської ради від 24.12.2008р. № 2920 « Про впорядкування назв мікрорайонів, майданів, площ, проспектів, бульварів, вулиць, провулків міста» провулок Шверника перейменовано на вулицю Паланкова (а.с. 44-47). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 08.09.2020р. № 7638, за відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг наявна інформація за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). У акті від 14 вересня 2020 р., підписаному [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , останні засвідчили, що у житловому будинку за адресою в [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , не проживає починаючи з вересня 2013 року по теперішній час (а.с. 8). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомив суду, що знає позивача з 2002 року, остання проживає в будинку [ADDRESS] разом з батьками. Більше нікого не бачив, в будинку ніколи не був. Відповідача не знає, чи є в будинку його речі, йому не відомо. Останнім часом не бачив, щоб хтось приходив крім родичів. Акт підписував. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомив суду, що знає позивача, як господаря будинку [ADDRESS] , остання проживала у вищевказаному будинку разом з батьками приблизно років 25. Щоб крім батьків позивача в будинку ще хтось проживав він не бачив. Бачив лише позивача, її чоловіка та батьків позивача. Акт підписував, та підтвердив, що відповідач в будинку не проживає. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК України, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та свідків. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано. Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст.\~391\~ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст.\~391\~ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї власника, факт реєстрації відповідача у спірному житловому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його майнових прав як власника будинку. Вищезазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156\~ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ніколи не проживав в належному позивачу житловому будинку, договору на користування житлом з власником будинку відповідач не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено, участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не з моменту реєстрації не проживав у вказаному житловому будинку без поважних причин, будь-які інші домовленості між ним і власниками житла або законом не визначено, окрім того cудом не встановлено, що йому чиняться перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком, а тому позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача, відповідно до ст.\~141 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача понесені і документально підтвердженні судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

Outcome: approved