Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання права особистої приватної власності, в якому зазначила, що 16 липня 1994 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який було розірвано 07 червня 2006 року. В період спільного проживання 13 квітня 2004 року позивачкою було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 51,65 кв. м. Зазначена квартира була придбана за грошові кошти позивачки, оскільки у 2002 році вона отримала спадщину від свого батька будинок за адресою: [ADDRESS]. Цей будинок вона продала, а грошові кошти використала на придбання квартири. Але, оскільки коштів, отриманих відпродажу будинку все одно не вистачало, то 09 квітня 2004 року позивачкою було отримано кредит в розмірі 5000 доларів США. Таким чином, позивачка вважає, що зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана її особисті кошти, отримані від продажу належного їй спадкового будинку та, у зв'язку з цим, просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. 09 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 17 травня 2013 року вказані позови об'єднані в одне провадження. В обґрунтування позову зазначив, що з 16 липня 1994 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 червня 2006 року. Під час шлюбу ними за рахунок спільних коштів подружжя 13 квітня 2004 року була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], при цьому покупцем в договорі купівлі-продажу зазначена [PERSON], про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу квартири. Проте на теперішній час [PERSON] має намір продати спірну квартиру, проти чого він заперечує та, оскільки між ними немає згоди щодо подальшого спільного використання спірної квартири, яка є об'єктом спільної сумісної власності, він змушений ставити питання про поділ майна, що належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вважає, що ним цей строк не пропущений, оскільки про порушення свого права власності дізнався лише при подачі [PERSON] позову про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру. Таким чином, просить суд визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS], спільною сумісної власністю його та [PERSON], а також визнати за ним право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Належним чином повідомлені про час та дату розгляду даної справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] за первинним позовом у судове засіданні не з'явились, причини неявки суду не повідомили. У судовому засіданні представник позивача за первинним позовом - [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги, підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позові, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача за первинним позовом - [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги, не визнав позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Частиною другою та третьою статті 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 16 липня 1994 року уклали шлюб, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 07 червня 2006 року було розірвано, про що Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 135 (а.с.5). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в реєстрі за № 3307 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] вартістю 11223 гривні (а.с.6). Оскільки предмет спору, тобто правовідносини сторін з приводу визнання права особистої приватної власності, виник у червні 2006 року, до цих правовідносин слід застосовувати норми СК України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, суд вважає доведеним твердження позивачки за первинним позовом про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею на кошти частково отримані від продажу спадкового будинку та, частково на отримані нею кредитні кошти, а саме: виходячи зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 лютого 2003 року, виданого державним нотаріусом Четвертої макіївської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7), який відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 лютого 2004 року [PERSON] продала за 9607 гривень (а.с.28). Таким чином, різниця між проданим [PERSON] спадковим житловим будинком та придбаною нею квартирою становить лише 1616 гривень. Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки в частині отримання нею 09 квітня 2004 року кредитних коштів у розмірі 5000 доларів США саме на придбання та ремонт спірної квартири, а заперечення відповідача за первинним позовом з приводу неналежності та недопустимості представленого позивачкою доказу - довідки філії «Головного управління ПАТ «Промінвестбанк в Донецькій області» № 36-03/731-1від 14 листопада 2012 року (а.с.8) - безпідставними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11, До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Розглядаючи питання щодо пропуску позивачем за зустрічним позовом [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про поділ майна, у зв'язку з тим, що про порушення свого права власності дізнався лише при подачі [PERSON] позову про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 72 СК України і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 15 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Таким чином, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не пропущений строк позовної давності з даним позовом, адже про порушення свого права власності він дізнався тільки при подачі [PERSON] позову про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, а отже перебіг цього строку починається саме з цього моменту. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено до суду та не надано жодного доказу на підтвердження своїх тверджень, а отже, посилання його представника лише на ствердження [PERSON] про сумісне придбання спірної квартири, а також його капіталовкладення в ремонт спірної квартири, не є належним доказом в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Отже, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первинний позов є обґрунтованим, законним і таким, що підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю. Таким чином, суд вважає доцільним визнати за позивачкою за первинним позовом - [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Крім того, згідно зі ст. 88 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первинним позовом на користь позивачки за первинним позовом понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 229 гривень 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved