Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2007 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, відсутнє взаєморозуміння, взаємоповаги і довіра. Подружні відносини між ними припинені з жовтня 2013 року. Зазначив, що їхня сім'я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, категорично наполягає на тому, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні, він втратив до відповідача хороші почуття. Просить позов задовольнити. Відповідач проти розлучення не заперечила, зазначивши, що подружнє життя у неї із позивачем не склалося. Вони кілька разів намагались налагодити відносини, проте не вдалося. Оскільки чоловік категорично наполягає на розірванні шлюбу, тому вона не заперечує проти цього. Просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 26.07.2007 року у Галицькому відділі РАЦС Львівського МУЮ, актовий запис №221 (а.с.3), від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Також встановлено, що між сторонами довгий час немає взаєморозуміння, виникали конфлікти, позивач 24.05.2013 року залишив сім'ю. Вони кілька разів намагались налагодити відносини, проживати разом, проте невдало, а відтак проживають окремо один від одного, не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і бажання розірвати шлюб, оскільки згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між ними слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved