Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

У липні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позов обґрунтований такими обставинами. Вищевказана квартира була отримана позивачем у 2000 р. на сім'ю з двох осіб, а саме: вона, її син - відповідач [PERSON], та приватизована ними та третьою особою [PERSON] в рівних частках. У 2015 р. відповідач зібрав свої речі та добровільно виселився з квартири, і з того часу він жодного разу не приїздив та не цікавився майном. Згідно з договором дарування від 28.10.2016 відповідач відчужив належну йому 1/3 частку квартири на користь батька - третьої особи [PERSON] Після підписання договору відповідач зник, і де він знаходиться, позивачу невідомо.Наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки вона змушена сплачувати за нього комунальні послуги та разом з колишнім чоловіком не може вільно розпорядитися майном. У поясненняхщодо позову третя особа [PERSON] виклав аргументи на підтримку позову вказавши, що усі наведені у позовній заяві обставини відповідають дійсності. Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте до суду він не з'явився без повідомлення причин неявки, письмовий відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на те, що представник позивача подала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність, а інші учасники справи не з'явилися, розгляд справи відбувся без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2010 [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] в порядку приватизації набули у власність в рівних частках однокімнатну квартиру [ADDRESS](а.с. 10). Згідно з договором дарування від 08.10.2016 відповідач [PERSON] подарував належну йому 1/3 частину вищевказаної квартири батьку [PERSON] (а.с. 13, 14). Відповідно до положень статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Із заяв по суті справи та довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 31) вбачається, що незважаючи на припинення права власності відповідача на частину спірної квартири, його зареєстрованим місцем проживання до цього часу залишається квартира [ADDRESS]. Водночас судом встановлено, що понад рік відповідач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується актами від 24.08.2016, 15.12.2016, 10.03.2017, підписаними сусідами позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підписи яких посвідчені керуючим справами житлово-експлуатаційної дільниці № 209 - структурного підрозділу комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва" (а.с. 16, 17, 18). Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі судом не встановлено. Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася. З огляду на вказане суд вважає доведеним, що [PERSON], обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній понад рік без поважних причин. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Відтак на підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що внаслідок відчуження майна право власності відповідача на частку у спірній квартирі припинилося, а право користування квартирою ним як членом сім'ї власників житла втрачене у зв'язку з відсутністю у житлі без поважних причин понад один рік. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved