Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Попович В.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельної ділянки. Позов мотивований тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,23 га, яка розташована в урочищі Сороча гора с.Кендерешів Мукачівського району. Зазначене право на земельну ділянку, крім Державного акту підтверджено рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 року. Цим же рішенням, визнано недійсним рішення 13 сесії 5-го скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,05 га в урочищі Сороча гора с.Кендерешів Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, визнано недійсним державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку серії ЗК №034625 виданий 13.08.2007 року [PERSON] , кадастровий номер 2122755303:00:040:0003. У свою чергу, знаючи про дане рішення суду, відповідач [PERSON] 08.12.2017 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, предметом якого була земельна ділянка, яка раніше йому належала, тобто за кадастровим номером 2122755303:00:040:0003. В результаті даного правочину, позивач позбавлений повноцінно використовувати свою земельну ділянку, так як новим власником [PERSON] знищено частину насаджень плодових дерев на його ділянці та пошкоджена огорожа. Таким чином, відповідачі уклали між собою договір, який стосується власності позивача, зазначивши у ньому неправдиві відомості. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, задоволення позовних вимог залишила на розсуд суду. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім цього, ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що із Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №003849 слідує, що [PERSON] на підставі рішення ХVI сесії ХХІІ скликання Кольчинської селищної ради народних депутатів, передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,23 га. Земельна ділянка розташована на території с.Кендерешів, урочище «Сороча гора» (а.с. 9). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 року, яке набуло законної сили 14.09.2010 року, визнано недійсним рішення 13 сесії 5-го скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,05 га в урочищі Сороча Гора с.Кендерешів Мукачівського району Закарпатськоїобласті для ведення особистого селянського господарства. Також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №034625 виданого 13.08.2007 року [PERSON] на право власності на вищезазначену земельну ділянку (а.с. 10-14). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №034625 [PERSON] , на підставі рішення 13 сесії 5 скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 року є власником земельної ділянки площею 0,0500 га, яка розташована в урочищі Сороча гора, с.Кендерешів Мукачівського району Закарпатської області (а.с. 27). 08.12.2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, місце розташування якої є с.Кендерешів, урочище Сороча гора, Мукачівського району Закарпатської області, кадастровий номер 2122755303:00:040:0003 (а.с. 55, 56). Дані правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Приписами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно ч.1 ст.659 цього ж Кодексу продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. В даному випадку у справі, яка розглядається, судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2017 року між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] не був власником земельної ділянки. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.п. 2, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Аналізуючи вищезазначені встановлені факти, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті факти, на які посилається представник позивача у своїй позовній заяві, зокрема те, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу, відповідач [PERSON] не повідомив про існування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 року, яким було, як скасовано рішення Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 року про передачу йому земельної ділянки, так і визнано недійсним державний акт на право власності на дану земельну ділянку і свідомо не повідомив їх [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.12.2017 підлягає до задоволення. Що стосується іншої позовної вимоги, а саме скасування договору, то у її задоволенні слід відмовити, у зв`язку тим, що відповідно до вимог ст.16 ЦК України, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений законодавством. Також не підлягає до задоволення і інша позовна вимога, а саме усунення перешкод щодо користування земельної ділянки, оскільки представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів того, яким чином відповідачі чинять перешкоди позивачу щодо користування земельною ділянкою, яка належить йому, в чому саме вони полягають та яким шляхом слід їх усунути. Беручи до уваги вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved