Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, уточненим в ході його розгляду, вказуючи, що 17 листопада 1990 року вона уклала шлюб з відповідачем. Під час шлюбу 20 квітня 2007 року відповідачем був укладений договір добровільного страхування життя № ПБ000717 з ПрАТ «Ренесанс життя» строком на 10 років до 19.04.2017 року на суму 40 973,20 грн., ця сума збільшена додатковою угодою від 20.04.2012 року. Після настання вказаної у договорі дати, страховик зобов`язувався виплатити визначену суму. Крім того, умовами договору страхування передбачена індексація виплати відповідно до індексу інфляції, а також гарантований інвестиційний прибуток - 4%. За умовами договору страхування, страхувальник зобов`язаний сплачувати щоквартально страхову премію в розмірі 1 053,70 грн. в 2007 році, 1 268,66 грн. у 2009 році, 1 412,02 грн. у 2010 році, 1 540,52 грн. у 2011 році, 1 611,39 грн. у 2012 році і в подальшому. Зауважує, що страхові платежі сплачувались нею з її заробітної плати, а його заробітну плату вони витрачали на потреби їх сім`ї. В травні 2017 року відповідач звернувся до ПрАТ «Ренесанс життя» із заявою про страхову виплату. За вказаною заявою 03.07.2017 року відповідачем була отримана сума у розмірі 40 973,20 грн. на картковий рахунок у ПрАТ «ПУМБ». В липні 2017 року відповідач звернувся за здійсненням індексації виплаченої суми відповідно до умов полісу. Чи отримав відповідач вказану суму їй невідомо. Також зауважує, що гроші, отримані за договором добровільного страхування життя, вони планували витратити на проведення ремонту у квартирі, оплату весілля їх старшого сина та придбання автомобіля для сім`ї, тобто цей договір вони укладався в інтересах сім`ї. Крім того, вигодонабувачем за вказаним договором є вона. З огляду на те, що сплата страхових платежів буда здійснена зі спільних коштів подружжя, тому вказана сума підлягає поділу як спільне майно подружжя. На підставі викладеного просить: визнати, що договір добровільного страхування життя № ПБ000717 від 20.04.2007 року був укладений в інтересах сім`ї, а гроші, одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити майно, набуте сторонами під час шлюбу, відповідно до закону; зобов`язати з [PERSON] протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду сплатити на користь [PERSON] Ѕ частину отриманого страхового відшкодування за договором добровільного страхування життя ПБ000717 від 20.04.2007 року у розмірі 20 486,60 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що в 2006 році позивачка працювала у ПрАТ «Ренесанс життя», а у 2007 році вирішила покласти гроші на майбутнє, через 10 років відповідач отримав страхові суми згідно договору добровільного страхування життя, проте про це він нікому не сказав. Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що виплати, отримані за договором добровільного страхування життя є особистою власністю відповідача. Позивачкою невірно обраний спосіб захисту , вимоги про зобов`язання з [PERSON] протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду сплатити на користь позивачки Ѕ частини отриманого страхового відшкодування за договором добровільного страхування життя є передчасними, оскільки позивачка не зверталася до відповідача з вищевказаною вимогою . Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22.11.2017 року, яке набрало законної сили 05.12.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було укладено 17.11.1990 року, було розірвано. Відповідно до полісу №ПБ000717, 20.04.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Ренесанс Життя» було укладено договір добровільного страхування життя, строком на 10 років, а саме до 19.04.2017 року, до якого додатковими угодами від: 20.04.2009 року, 20.04.2010 року, 20.04.2011 року, 20.04.2012 року вносились зміни в частині страхових сум. Так додатковою угодою від 20.04.2012 року встановлено розмір страхової суми (з урахуванням індексації) 40973,20 грн. Відповідно до листа ПрАТ «СК «Форте Лайф» від 23.02.2018 року за №120, 03.07.2017 року ПрАТ «СК «Форте Лайф» здійснила страхову виплату по ризику життя [PERSON] у розмірі 40973,20 згідно договору страхування від 20.04.2007 року за №ПБ00717, інші страхові виплати [PERSON] не підлягають, що підтверджується платіжним дорученням № 11852 від 03.07.2017 року, копія якого наявна в матеріалах справи./а.с.70-71/ Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст.368, ч. 1 ст.369 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Виходячи зі змісту наведених норм матеріального права слідує висновок про те, що майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя, доки іншим із подружжя не доведено протилежне, а саме: факт існування його особистої приватної власності на майно. Частиною 4 ст. 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України). Частина 4 ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Так, позивачка зазначає, що вказаний договір добровільного страхування життя, було укладено між [PERSON] та ЗАТ «Ренесанс Життя» в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Також положеннями ч.1-4 ст. 57 СК України передбачено яке саме майно є особистою приватною власністю, так особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України ; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, стороною відповідача не надано суду належного та достовірного доказу на спростування доводів даного позову, а саме на підтвердження того, що страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю відповідача, тож відповідно доказів того, що виплачена 03.07.2017 року страхова виплата у розмірі 40973,20 згідно договору страхування від 20.04.2007 року є особистою приватною власністю відповідача, судом встановлено не було. Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що страхові внески за договором страхування від 20.04.2007 року були сплачені подружжям під час шлюбу за їх спільною участю, отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та повинні ділитись між ними у рівних частках, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, проте частковому. Що стосується вимог позову про зобов`язання відповідача сплатити на користь позивачки суму отриманого страхового відшкодування у розмірі 20 486,60 грн. протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили даного судового рішення, то останні є безпідставними та передчасними, а тому не підлягають задоволенню в цій частині. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений останньою при зверненні до суду з даним позовом судовий збір в розмірі 2049,60 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved