Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Представник позивача Потупа С.В. звернувся до суду із позовом і просить зняти арешт із майна позивача та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обтяження - арешти, що були зареєстровані: - Переяслав-Хмельницькою районною державною нотаріальною конторою 16 серпня 2004 року № 1239337 на квартиру [ADDRESS] , на підставі постанови б/н від 04 серпня 2003 року, Прокуратура, [PERSON] ; - Переяслав-Хмельницькою міською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 2005 року № 2483963 на все майно [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , на підставі постанови б/н від 11 грудня 2003 року, Прокуратура, [PERSON] . Посилається на те, що з 1997 року позивач постійно проживає у квартирі [ADDRESS] В березні 2020 року при намаганні відчужити майно, він дізнався про існування вищезазначених арештів. В 2003 році відносно позивача здійснювалося досудове розслідування кримінальної справи за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України слідчим Переяслав- Хмельницької міжрайонної прокуратури Київської області [PERSON] та було накладено арешт на майно позивача. 08 грудня 2004 року Апеляційним судом Київської області було змінено вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2004 року по обвинуваченню [PERSON] та застосовано до нього ст.1 Закону України «Про амністію» від 11 липня 2003 року, звільнено його від призначеного судом покарання. При винесенні судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій питання про зняття арештів майна вирішене не було. Вважає, що оскільки за вироком суду майно позивача не підлягає спеціальній конфіскації, судами не призначено відносно позивача покарання у вигляді конфіскації майна, виконавчих проваджень, де боржником був би [PERSON] , немає, відпала потреба в подальшому застосуванні вищезазначених арештів. Ухвалою від 03 червня 2020 року було відкрито провадження по даній справі (а.с.25). 07 липня 2020 року до суду від представника позивача надійшов відзив на позов, відповідно до якої він просить вирішити даний позов у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.31-34). В судовому засідання представник позивача [PERSON] адвокат Потупа С. В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача прокурор [PERSON] вважає, що позивачем обрано вільний спосіб захисту своїх прав, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить вирішити справу у відповідності до чинного законодавства України. Судом встановлено наступне. Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2004 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України та призначено остаточне покарання, з врахуванням ст.70 КК України, у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст.75 КК України він звільнений від відбування покарання з іспитовим строком один рік (а.с.13-18). Крім того, даним вироком було вирішено стягнути із [PERSON] на користь потерпілої особи матеріальну шкоду. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2004 року вищезазначений вирок був змінений, до [PERSON] застосовано ст.1 Закону України «Про амністію» від 11 липня 2003 року та звільнено його від призначеного судом покарання (а.с.19-20). Постановою № 700/02-31 від 30 квітня 2020 року державний нотаріус Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Київської області Коляденко Я.В. відмовив [PERSON] у посвідченні правочинів, пов`язаних з відчуженням належного йому нерухомого майна. Причиною відмови стала наявність арештів на ім`я позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.21). Відповідно до листа Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури № 67-610 від 11 жовтня 2005 року в провадженні прокуратури перебувало кримінальне провадження № 67-610 по обвинувачеенню [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.191, ч.2 ст.366 КК України (а.с.11). Відповідно до вимог ст.ст.28, 50 КПК України, з метою забезпечення погашення завданих збитків, на майно [PERSON] був накладений арешт по постанові від 11 грудня 2003 року, яка була направлена на виконання до районної та міської нотаріальних контор. Згідно відповіді Бориспільської місцевої прокуратури № 34-03-665вих20 від 10 квітня 2020 року в архіві Переяслав-Хмельницького відділу відсутні відомості щодо наявного кримінального провадження відносно [PERSON] та будь-які документи щодо накладення арештів на його майно (а.с.5). Відповідно до відповіді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області № 11-12/34/2020 від 13 квітня 2020 року суд не має можливості надати матеріали кримінальної справи № 1-159/04 відносно [PERSON] за ч.1 ст.166 КК України, крім вироку суду, так як вони є знищенимим згідно Акту № 1, затвердженого 29 грудня 2012 року на підставі «Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання» (а.с.8). Згідно відповіді Переяславської міської державної нотаріальної контори № 218/01-16 від 08 травня 2020 року 12 жовтня 2015 року, на підставі листа Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури № 67-610 від 11 жовтня 2005 року, був внесений до Єдиного реєстру заборон запис про накладення арешту на майно [PERSON] в зв`язку із порушенням відносно нього кримінальної справи № 67-610 за ч.1 ст.191, ч.2 ст.366 КК України. Відповідно до відповіді Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори № 602/02-16 від 08 квітня 2020 року 16 серпня 2004 року, на підставі постанови прокуратури б/н від 04 серпня 2003 року, був зареєстрований арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] . В нотаріальній конторі відомості по накладенню арешту та його зняттю відсутні (а.с.9). Згідно відповіді Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегілнального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виколнавчі провадження, по яких боржником є [PERSON] , на виконанні у відділу не перебували та станом на 08 квітня 2020 року не перебувають. З Витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються положеннями ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №643/3614/17, питання про звільнення майна з-під арешту вирішується в порядку визначеному ЦПК України, якщо такий арешт оспорюють не особи, притягнуті до кримінальної відповідальності (за КПК 1960). Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Отже, з урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Таким чином, судом встановлено, що арешт накладено на майно позивача в рамках розгляду кримінальної справи, вирок по якій набрав законної сили; матеріали кримінального провадження, враховуючи строки, які закінчилися, знищені; будь-яких виконавчих проваджень, де б [PERSON] був боржником, немає. Таким чином, суд вважає, що арешт майна позивача порушує його право на вільне розпорядження належним йому майном та підлягає захисту. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зняття арешту із належного йому майна підлягають задоволенню На основі викладеного,

Outcome: approved