Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулась із позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним договору, витребування майна, скасування реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що їй з батьком - [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] згідно свідоцтву про право власності на житло від 14.11.1996р., виданого місьвиконкомом на підставі розпорядження № 1/2569 - 96. У листопаді 2017 року позивач випадково дізналася, що з 07.06.2017р. право власності на всю квартиру отримав на підставі 2-х договорів дарування відповідач. Нібито 07.06.2017р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Зазначений договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та останньою, як державним реєстратором, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено номер запису про право власності 20775349 проведений на ім'я [PERSON], індексний номер рішення 35543693 від 07.06.2017р. Між тим, позивачка ніякого договору дарування належної їй 1/2 частини квартири не укладала, ніякого доручення на укладання такого договору нікому не надавала. [PERSON] не вчиняла дій спрямованих на реєстрацію зазначеної частини квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачка ніколи не губила свій паспорт та не передавала його іншим особам. Зазначене дає підстави вважати, що вказаний договір дарування був укладений по підробному паспорту від імені [PERSON] невстановленою особою. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відповідач подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, проти задоволення їх судом не заперечував. Просив справу розглянути за його відсутності, зазначив, що наслідки подання заяви про визнання позовних вимог йому відомі. Третя особа приватний нотаріус у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано: на 1/2 частину за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів 14.11.1996р., записано в реєстрову книгу за № 114п-8 та на 1/2 частину за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів 14.11.1996р., записано в реєстрову книгу за № 114п-8 (а.с. 97 - 98). 07.06.2017р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Зазначений договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та останньою, як державним реєстратором, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено номер запису про право власності 20775349 проведений на ім'я [PERSON], індексний номер рішення 35543693 від 07.06.2017р. (а.с. 93 - 94). Між тим, позивачка зазначає у поданому до суду позові про те, що ніякого договору дарування належної їй 1/2 частини квартири вона не укладала, ніякого доручення на укладання такого договору нікому не надавала, дій спрямованих на реєстрацію зазначеної частини квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не вчиняла. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач позовні вимоги визнав на не заперечував проти їх задоволення судом, з наслідками визнання позову обізнаний. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно вимог, викладених у ст.ст. 316 - 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При укладанні договору дарування, вимоги вказаних норм закону щодо мене, як власника частини квартири, були грубо порушені. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Відповідач визнає той факт, що позивачка не вчиняла спірного правочину, свою частку квартири на користь відповідача не відчужувала, що зумовлює задоволення вимог позивача в частині визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а так само і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Для цього, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме: визнанням права; визнанням правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновленням становища, яке існувало до порушення. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ч.ч. 1 та 3 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно вимог ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За змістом ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 41 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою КМ України № 1141 від 26.10.2011р., державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень У разі коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав та поновлює записи про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає можливе ухвалити рішення по справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати понесенні останньою у зв'язку зі зверненням до суду з даним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved