Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що сторони 11.11.2011 уклали шлюб за актовим записом № 22, від цього шлюбу мають дитину. Позивач вказувала, що за час шлюбу вони з відповідачем придбали на ім`я відповідача: земельну ділянку площею 0,0248 га, кадастровий номер 3222485800:02:012:0251, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.03.2012, на укладання якого позивач давала згоду; житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.08.2015, виданим виконкомом Петрівської сільської ради на підставі рішення від 20.07.2012 № 189/1, що вбачається з витягу про державну реєстрацію прав КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області». Позивач зазначала, що сімейне життя не склалось і вона у 2018 році подала позов про розірвання шлюбу до Подільського районного суду м. Києва. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства позивач просила суд: визнати спільною сумісною власністю сторін будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю сторін земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.04.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 02.08.2019 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 10.02.2020 до суду надійшов відзив (заперечення) відповідача на позовну заяву, в якому відповідач стверджував, що спірне майно є його особистим майном, так як було придбане через 4 місяці після укладення шлюбу за кошти, що були отримані від реалізації його особистого майна, а саме: земельної ділянки в Бориспільському районі Київської області 08.11.2011 загальною вартістю 75411 грн., автомобіля Mercedes-Benz Vito у 2010 році вартістю 8 000 доларів США, автомобіля Toyota Avensis у 2011 році вартістю 7 000 доларів США. Крім того, відповідач стверджував, що велику фінансову допомогу надала його мати [PERSON] , яка частково фінансувала будівельні роботи по будівництву спірного будинку за рахунок коштів від реалізації її земельної ділянки у м. Кривому Розі, проданої за 60 602 грн. Також відповідач звернув увагу на те, що до цього часу позивач не сплатила жодного разу за комунальні послуги. У підтвердження цього відповідач надав товарні чеки, копії квитанцій про сплату комунальних послуг, актів виконаних робіт, договорів купівлі-продажу, довідки-рахунку. 30.04.2020 до суду надійшли доводи відповідача, де він вказав, що у нього є боргове зобов`язання за договором, укладеним в інтересах сім`ї, тому під час поділу спільного майна сторін, суд повинен його врахувати. При цьому відповідач надав суду копії рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.11.2018, що набрало законної сили 14.02.2019, та виконавчого листа, відповідно до яких з відповідача було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 05.09.2011 у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно 2 826 000 грн., заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно у даній справі визначено, що продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання законної сили рішенням суду. 20.08.2020 позивач подала відповідь на відзив та доводи відповідача, в якій заперечила проти доводів відповідача, вказала, що спірне майно є спільним сумісним майном, що ніяких боргів у відповідача не було. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 11.11.2011 уклали шлюб за актовим записом № 22 у виконавчому комітеті Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, від цього шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про шлюб та про народження. За час шлюбу сторін на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 03.03.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим № 432, було набуто у власність земельну ділянку площею 0,0248 га, кадастровий номер 3222485800:02:012:0251, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . У п. 13 даного договору вказано, що цей договір було укладено за згодою позивача, як дружини відповідача, справжність підпису на якій засвідчено 03.03.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим № 431. 08.08.2012 відповідачу виконавчим комітетом Петрівської сільської ради було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно, а саме: на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» зареєстровано за ним право власності, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями вказаного свідоцтва та витягу про державну реєстрацію прав від 28.08.2012. Доказів того, що вказане майно наразі відчужене відповідачем, суду надано не було. Подані відповідачем докази того, що спірне майно є його особистим, а саме: товарні чеки, копії квитанцій про сплату комунальних послуг, актів виконаних робіт, договорів купівлі-продажу, довідки-рахунку, суд не може взяти до уваги, так як з них не вбачається того, що ці товарні чеки стосуються будівництва спірного житлового будинку, що вони не були оплачені із спільного сумісного бюджету сторін, не вбачається цього і з актів виконаних робіт та з квитанцій про сплату комунальних послуг, з договорів купівлі-продажу та довідки-рахунку не можна встановити, що отримані відповідачем та його матір`ю кошти були витрачені саме на придбання спірної земельної ділянки та будівництво спірного житлового будинку. Так само суд не може враховувати під час вирішення даного спору рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.11.2018, що набрало законної сили 14.02.2019, так як з нього не можна встановити обставини, що стосуються предмета доказування у даній справі. Із судового рішення всього лише вбачається, що відповідачем було до шлюбу з позивачем позичено кошти. Доказів того, що дані обставини якось стосують спірного майна або що до цього боргу має відношення позивач, суду надано не було. Допитана у судовому засіданні 30.06.2020 свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є рідною сестрою відповідача, що їй відомо, що відповідач планував мати житловий будинок ще до укладення шлюбу, що він накопичував для цього кошти до шлюбу, що спірні земельну ділянку було придбано, а спірний житловий будинок побудовано за рахунок коштів відповідача, отриманих ним від реалізації особистого майна. Проте, до показів свідка суд ставиться критично, оскільки вона є рідною сестрою відповідача і її пояснення не були в ході розгляду справи підтримані іншими беззаперечними доказами того, що спірне майно було набуто відповідачем саме за рахунок його особистих коштів. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. Спірне майно було придбане на ім`я відповідача саме за час його шлюбу з позивачем. Суду в ході розгляду справи не було надано беззаперечних доказів того, що спірне майно було набуто відповідачем за його особисті кошти, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію. Разом з тим, у договорі купівлі-продажу спірної земельної ділянки чітко вказано, що відповідач його укладав за згодою позивача, що не могло бути у тому випадку, якби майно придбавалось за особисті кошти. З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована відповідачем належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін. У підсумку з огляду на вказане та вимоги ст. 70 СК України суд визнає за позивачем право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину спірної земельної ділянки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 5 763,00 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: approved