Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У квітні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.12.11 року між сторонами укладено кредитний договір. Відповідно до договору банк надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, кредит та відсотки не сплачує. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. У червні 2015 року [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір від 13.12.11 року, посилаючись на те, що відповідач не міг укладати з позивачем спірний договір, оскільки його цивільна дієздатність була обмежена. У судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечував. [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала з приведених у зустрічному позові підстав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та необхідності задоволення зустрічних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.12.11 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого банк надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто воля якої характеризується достатньої психічною зрілістю. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.10 року визнано [PERSON] обмежено дієздатним та призначено [PERSON] піклувальником. Згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи №5 від 05.01.10 року, [PERSON] має ознаки шизоаффективного розладу змішаного типу, який істотно впливає на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати собі цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати собі цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність в разі їх невиконання. З викладеного вище випливає, що на протязі тривалого часу, в т.ч. на момент укладення Договору з позивачем, відповідач страждав та страждає психічним захворюванням, в зв'язку з цим тривалий час над ним здійснюється піклування, встановлювалася опіка над його майном та призначено піклувальника. Згідно зі ст.37 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини. Всі інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника. Суд вважає, що укладений між сторонами кредитний договір виходить за межі дрібних побутових, а тому його укладення з відповідачем не відповідає вимогам закону і він не може, з точки зору ст.30 ЦК України, самостійно виконувати свої зобов'язання за даним договором та нести відповідальність в зв'язку їх невиконанням. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову та його задоволення. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Виходячи з викладеного вище, висновку суду щодо недійсності укладеного між сторонами кредитного договору від 13.12.11 року, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову та стягнення заборгованості з відповідача. Враховуючи дані обставини, аналізуючи зібрані в справі докази,суд приходить до висновку про безпідставність тверджень представника позивача в судовому засіданні щодо неналежного виконання відповідачем умов укладеного договору, а, виходячи з цього, не знаходить підстав для задоволення вимог позивача та стягнення виниклої заборгованості з відповідача.

Outcome: approved