Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.05.1999 року і від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, постійно виникали непорозуміння та суперечки, тому вони з осені 2014 року не підтримують сімейних відносин та проживають окремо один від одного. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що з осені 2014 року вони з відповідачем проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Зазначила, що відповідач переїхав у м.Луцьк, де фактично створив нову сім'ю з іншою жінкою, тому вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходяться в матеріалах справи, в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 27.05.1999 року у Личаківському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис №156 (а.с.5), від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що сторони час від часу припиняли сімейні відносини, а з осені 2014 року проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати ними почуття любові та перспектив налагодження стосунків нема. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved