Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.05.2006 року і від спільного подружнього життя мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] 25.12.2014 року звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через різні погляди на життя, шлюб, сім'ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім'ї, вона не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби. Зазначив, що з ініціативи відповідача постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стають діти, їхня сім'я остаточно розпалася через спільне небажання відновити відносини, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Також, просить визначитимісце проживання дітей разом з батьком, посилаючись на те, що діти з серпня 2014 року проживають з ним в належній йому квартирі і бажають мешкати з ним. Він має високий стабільний дохід, тому забезпечує дітей всім необхідним. Натомість відповідач мешкає окремо, не має власного житла, самостійного доходу, крім цього, з огляду на її поведінку, може справляти негативний вплив на дітей. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що з серпня 2014 року сторони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують сімейних відносин. Зазначили, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні, позивач втратив до відповідача хороші почуття. Відмітили, що відповідач тривалий час не працює, подала документи для виїзду за кордон. Просять позов задовольнити. Відповідач позов визнала частково. Проти розірвання шлюбу не заперечила, зазначивши, що подружнє життя із позивачем не склалося, тому просить шлюб розірвати. Щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком, то проти цього заперечує. При цьому визнала, що діти поживають з батьком з серпня 2014 року, він належно їх виховує, забезпечує усім необхідним. Підтвердила, що має намір виїхати за кордон на роботу, про що вже подала відповідні документи. Заслухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 23.05.2006 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 999 (а.с.5), від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9). Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з серпня 2014 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки, фактично не спілкуються. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Також судом встановлено, що між сторонами існує домовленість, щодо місця проживання неповнолітніх дітей з батьком до вирішення спору з цього приводу у суді. Матеріалами справи, зокрема, довідкою виданою ЛКП «Левандівка» від 10.12.2014 року №637 підтверджується, що неповнолітні, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані і проживають з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Судом встановлено, що [PERSON] є приватним підприємцем, має високий, сталий дохід, що підтверджується довідкою АТ «УкрСиббанк» від 09.12.2014 року, крім того є власником трьохкімнатної квартири, в якій проживає разом з дітьми. У вказаній квартирі, як встановлено із пояснень сторін та представлених фотографій,є всі необхідні умови для проживання і виховання дітей, санітарно-гігієнічні норми проживання не порушуються, в квартирі відведено і облаштовано місця для ігор і відпочинку дітей. Діти доглянуті, батько належним чином їх виховує, забезпечує усім необхідним, що визнала в суді мати дітей, відтак, з огляду на положення ст.61 ЦПК України, дані обставини доказуванню не підлягають. Також в судовому засіданні встановлено, що мати дітей [PERSON] залишила дітей з батьком, вже тривалий час проживає окремо від сім'ї, не працює, між тим має намір виїхати за кордон на роботу, про що вже оформляє відповідні документи. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розірванні шлюбу у судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ст.160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 Сімейного Кодексу України визначено, що під час вирішення спору судом щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Зі змісту ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що відповідач не заперечує проти спілкування дітей з матір'ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо наявні обставини, за яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на те, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком, який забезпечує необхідні умови їхнього проживання, виховання та матеріального забезпечення, а відповідач в судовому засіданні фактично не заперечує, щоб діти й надалі, після розірвання шлюбу, проживали з батьком, оскільки вона за відсутності можливості працевлаштування в України шукає роботу за кордоном, тому суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині та визначити місце проживання дітей з батьком за адресою його місця реєстрації та проживання.

Outcome: approved