Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зазначеному на плані схемі літерою «А-1», житлового площею 23,2 м2, загальною площею 35,5 м2 і господарчих і побутових будівель і споруд: Б-1 - сараю, У- вбиральні, № 1 - огорожі, що розташовані н земельній ділянці кадастровий номер 2310700000:01:05:0239 площею 1 079 м2, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,4 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що 25.12.2004 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі [PERSON] . У даному шлюбі у них народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають разом з позивачкою. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 вересня 2018 року шлюб між ними розірвано. Позивач вказує, що за час сумісного проживання у шлюбі, за спільні кошти, та з метою поліпшення житлових і побутових потреб сім`ї ними було набуто (придбано) спільне майно, а саме будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зазначений на плані схемі літерою «А-1», житловою площею 23,2 м2, загальною площею 35,5 м2 та господарчих і побутових будівель і споруд: Б-1 - сараю, У- вбиральні, № 1 - огорожі. 20.06.2018 року був присвоєний кадастровий номер земельній ділянці 2310700000:01:05:0239, яка виділена в користування для будівництва і обслуговування вищезазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку [NUMBER] . Згідно звіту про оцінку майна від 21.06.2018 року, здійснену оцінювачем [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 2341 від 15.04.2001 року виданого фондом державного майна України) загальна ринкова вартість будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 112 258 гривень. Позивач зазначає, що змушена звернутися до суду з позовом про розподіл майна у зв`язку з тим, що у добровільному порядку відповідач відмовляється його поділити, т.я. вважає, що оскільки документи про право власності на майно оформлені на його ім`я, то він являється його власником, і вона не має права щодо належного володіння та розпорядження зазначеним майном. У судове засідання позивачка не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини: 25.12.2004 року між сторонами було укладено шлюб (а.с.8). Від вказаного шлюбу у сторін народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають разом з позивачкою, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання № 19641/44-18 від 26.06.2018 року, № 19641/44-18 від 22.06.2018 року (а.с.9-12). Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 10 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.13). За період спільного проживання у шлюбі сторонами був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.06.2005 року (а.с.15). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 5193, а також зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.06.2005 року (а.с.17). 20.06.2018 року був присвоєний кадастровий номер земельній ділянці 2310700000:01:05:0239, яка виділена в користування для будівництва і обслуговування вищезазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку [NUMBER] (а.с.22-23). Згідно звіту про оцінку майна від 21.06.2018 року, здійснену оцінювачем [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 2341 від 15.04.2001 року виданого фондом державного майна України) загальна ринкова вартість будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 112 258 гривень (а.с.25-41). Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Майно, оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4, ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] , був придбаний під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд доходить висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимогст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 768,4 гривень, сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved