Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1995 року і від спільного подружнього життя мають повнолітнього сина [PERSON] , 1997 р.н. та двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, відповідач систематично зловживає спиртними напоями, провокує на сварки, спільного господарства не ведуть, припинили сімейні відносини. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що близько 2 років між ними погіршилися відносини і вони почали проживати окремо, проте в квітні 2019 року відповідач повернувся і на даний час вони проживають разом., Зазначила, що відповідач не піклується про виховання дітей, їхнє здоров`я, фізичний та духовний розвиток, їхня сім`я остаточно розпалася, і хоча вони з відповідачем проживають в одному житлі, однак спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним. Відповідач проти розлучення не заперечив, зазначивши, що подружнє життя у нього із позивачем не склалося. Просить позов задовольнити. За таких обставин, оскільки відповідач визнав позов про розірвання шлюбу, відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд вважав за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 09.09.1995 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 1972 (а.с.3), від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4) та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Також встановлено, що сторони хоча й проживають разом в одній квартирі, однак припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства, обоє бажають розірвати шлюб, оскільки вважають його формальним. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і його бажання розірвати шлюб. З огляду на те, що позивач в судовому засіданні просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved