Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом (в уточненій редакції) до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], 2002 року народження, за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Іллічівської міської ради Одеської області про виселення, мотивуючи вимоги тим, що 06.05.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ODТІGА0000000005, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 29765,00 доларів США, строком до 06.05.2018 року, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленим кредитним договором. Того ж дня, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] уклали договір іпотеки, згідно якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №155, загальною площею 36,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав, надавши [PERSON] грошові кошти в розмірі і на умовах, передбачених кредитним договором, а відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №155, загальною площею 36,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, як вважає позивач, усі мешканці вищезазначеного житлового приміщення підлягають виселенню. На підставі викладеного просив виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі (а.с.60-61). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги (в уточненій редакції) та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснюючи, що заборгованість за кредитним договором він сплачує, на підтвердження чого надав копії квитанцій, просив відмовити у задоволенні позову про виселення, так як придбана квартира, яка є предметом іпотеки, використовується ним та членами його сім'ї як місце постійного проживання, іншого житла вони не мають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі (а.с.106). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не сповістила. Представник Органу опіки та піклування Іллічівської міської ради Одеської області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.104), письмових пояснень або заперечень проти вимог позову не надав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ODТІGА0000000005, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 29765,00 доларів США строком до 06 травня 2018 року, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленим кредитним договором. 06 травня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] уклали іпотечний договір, згідно якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №155, загальною площею 36,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODТІGА0000000005 від 06 травня 2008 року у розмірі 524574,03 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, на квартиру №155, загальною площею 36,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В решті позовних вимог, зокрема про виселення, відмовлено з посиланням на недотримання позивачем передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» процедури повідомлення відповідачів - вручення вимоги про виселення протягом 30 днів з часу вручення такої вимоги (а.с.91-95). ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу позичальника [PERSON] та [PERSON] направив повідомлення від 17 грудня 2013 року, про вимогу добровільно протягом 30 днів, з дня отримання повідомлення, виселитися з квартири №155, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). В судовому засіданні відповідач не заперечував отримання повідомлення Банку з вимогою про добровільне виселення, яке було ними проігнороване у зв'язку з відсутністю іншого житла та наявністю малолітнього сина. Як роз'яснено у п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Відповідно до п.44 цієї ж Постанови згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як вбачається з матеріалів справи, вимог про визнання недійсним кредитного чи іпотечного договору відповідачами по справі не заявлялося і рішення суду з цього приводу не ухвалювалося. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно із ч.ч.3, 4 ст.109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Проте, суд враховує, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Судом встановлено, що загальна площа квартири №155, яка розташована за адресою: [ADDRESS], становить 36,90 кв.м., тобто не перевищує 140 кв.м., використовується відповідачами для постійного проживання, є предметом іпотеки за кредитним договором №ODТІGА0000000005 від 06 травня 2008 року, відповідно до якого Банк видав [PERSON] споживчий кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 29765,00 доларів США строком до 06.05.2018 року. Суду не надано доказів, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], 2002 року народження, мають у власності будь-яке інше нерухоме майно. Відповідачі зареєстровані та мешкають в квартирі №155, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку використовують як місце їх постійного проживання (а.с.81-82). Таким чином, норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на правовідносини, що виникли по даній справі. У правовідносинах, що склалися між сторонами, виселення є похідним і може бути здійснено лише у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки (ніяк не раніше). Між тим, як встановлено судом і не заперечувалося сторонами справи, судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №155, загальною площею 36,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, ПАТ КБ «Приватбанк» фактично виконане не було. Тому з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на період його дії, ПАТ КБ «Приватбанк» позбавлено можливості здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. З матеріалів справи вбачається, що 30-ти денний строк після вручення повідомлення про добровільне виселення відповідачів на вимогу іпотекодержателя, сплив в січні 2014 року. Враховуючи, що відповідачі добровільно не звільнили квартиру, на яку рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про виселення, але при цьому суд враховує, що рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки фактично не виконано до набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та у зв'язку з цим звернення стягнення під час дії даного Закону, який поширюється на відносини, що склалися між сторонами, не може бути здійснене. Проте загальні правові підстави для примусового виселення відповідачів у Банка виникли до набрання чинності 07.06.2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Але судом вже зазначалося про похідний характер виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, та на яке звернуто стягнення. У зв'язку з наявністю загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно, таке стягнення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснене, тому задовольняючи вимоги про виселення відповідачів, суд вважає, що виконання рішення слід відстрочити в порядку, визначеному ст.217 ЦПК України, на строк дії цього Закону. Відповідно до ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи викладене,

Outcome: approved