Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, який тричі уточнювала, в якому просить визначити місце проживання дочки [PERSON], [INFO], із нею та зобовязати відповідача передати їй дочку. В судовому засіданні позивачка пояснила, що з 15.06.2013 вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано 29 вересня 2016 року. Від шлюбу із відповідачем у них 11.09.2013 народилася дочка [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося з причини виникнення частих сварок. В лютому 2016 року вона була змушена переїхати разом з дочкою за місцем своєї реєстрації до м.Запоріжжя, де працевлаштувалася. При цьому, за усною домовленістю із відповідачем вони дійшли згоди, що вона доки буде займатися переїздом, влаштуванням на роботу та пошуком дитячого садка, дочка буде проживати разом із батьком в м.Мелітополі. 28 квітня 2016 року відповідач забрав дитину до себе, вона відвідувала її у вихідні дні. Однак, після останнього відвідування дочки, що було 20 травня 2016 року та виникнення сварки між нею та відповідачем більше дочку вона не бачила, а відповідач перешкоджає нормальному спілкуванню з дитиною, не віддає їй дочку. Позивачка вважає, що дочка повинна проживати з нею і у неї створені всі умови для цього. Вона має постійне місце проживання, квартиру, в якій є все необхідне для нормального проживання та розвитку дитини, має постійне місце роботи, офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату. За графіком роботи вона має можливість відводити дочку та забирати з дошкільного закладу. Вона характеризується позитивно, спиртні напої не вживає, може надати дочці належне виховання, створити нормальні умови життя, матеріально забезпечити. Зустрічний позов вона не визнає, але, перешкоджати спілкуванню дочки з батьком наміру не має. Відповідач предявив зустрічний позов, в якому просить визначити місце проживання дочки з ним, при цьому в судовому засіданні пояснив, що позивачка за первинним позовом залишила їхню сімю безпричинно, лише зазначивши, що не бажає більше проживати однією сімю. В січні 2016 року вона забрала свої речі та поїхала до м.Запоріжжя. При цьому питання про спільне проживання дочки не вирішувалось, оскільки їй було байдуже за життя та здоровя дитини. Коли позивачка приїздила до м.Мелітополя, то лише забрати свої речі, а не спілкуватися із дитиною. З того моменту дочкою повністю займається і піклується лише він, дочка його любить, за матірю не сумує та не згадує її. Однак, зі сторони позивачки на його адресу лунають погрози застосування фізичної розправи, вона намагається втягнути його у бійку, висловлюється нецензурною лайкою. Так, позивачка, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, намагалася силою проникнути до його житла, кричала в підїзді будинку, намагалася виламати двері до квартири, чим дуже налякала свою дочку. Відповідач вважає, що дочка повинна залишитися разом із ним, оскільки він піклується про неї, у нього є власний бізнес, доходи його дозволяють утримувати себе і дитину, ніяких стягнень за виконавчими листами він не має, його графік роботи дозволяє займатися вихованням дитини, характеризується він позитивно, не зловживає спиртними напоями, не палить, не має жодних протипоказань із медичного боку. Він не віддає позивачці дочку, але ніяких перепон у зустрічах дочки із матірю чинити не буде. Він може надати дочці належне виховання та створити належні умови проживання, а його батьки в цьому допомагають. Він бажає, щоб дочка проживала з ним. Представник органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спеціалістами їхньої служби було проведено бесіду з батьками малолітньої дитини та проведено обстеження житлових умов кожного із батьків. Оскільки відповідачка мешкає в м.Запоріжжі, то обстеження її умов проживання проводила Дніпровська ССД Запорізької міської ради, згідно актів обстеження у обох батьків створені умови для проживання, виховання та розвитку їхньої дочки. Обоє батьки характеризуються позитивно. Тому, просить прийняти рішення на розсуд суду, а також надано висновок щодо вирішення спору. Суд, вислухавши сторони, їхніх представників, представника органу опіки та піклування, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю, а в позові [PERSON] відмовити. 15 червня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 373 /а.с.8/ Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] /а.с.9/ З січня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, та в подальшому 29 вересня 2016 року на підставі рішення суду шлюб між ними був розірваний. Дочка сторін, [PERSON], на час розгляду справи проживає з батьком /а.с.85/, який після припинення подружніх відносин з позивачкою, залишив дитину з собою та не заперечує того факту, що відмовився повернути дитину матері. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). На час розгляду справи і батько, і мати дитини мають постійне місце проживання. Позивачка проживає за місцем своєї реєстрації за адресою м.Запоріжжя, вул.В.Лобановського, 27/15, а відповідач проживає в квартирі своєї сестри [PERSON], за адресою [ADDRESS], що підтверджується витягом з держреєстру, /а.с.90/. Відповідно до актів обстеження умов проживання за місцем проживання сторін створені всі умови для проживання та виховання дитини /а.с.96,104/. Обидва з батьків мають роботу, отримують заробітну плату, що сторонами не заперечувалось в суді та підтверджується відповідними довідками /а.с.133,134/. Обидві сторони у справі характеризуються позитивно /а.с.97,98,102,132,135/. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]А, [PERSON], [PERSON] підтвердили, що батько дитини створив належні умови для проживання дочки, у вихованні дитини йому допомагає рідна сестра. Свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що у матері також створені всі належні умови для проживання та виховання дитини, вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обовязків, любить дочку, сумує за нею та бажає, щоб та проживала із нею. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини закріплено правило, за яким дитина не повинна розлучатись з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. У даному випадку немає ніякої виняткової ситуації, ніяких виняткових випадків (зловживання матір'ю дитини спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка останньої, жорстоке поводження матері із дитиною тощо). Батьки знаходяться майже в однаковому матеріальному становищі. Той факт, що відповідач проживає на житловій площі своєї рідної сестри, яка надає йому допомогу у вихованні дочки не надає йому переваги, а тому, немає ніяких підстав для того, щоб забрати проти волі дитини її від матері та визначити її місце проживання з батьком. Посилання представника відповідача на те, що позивачка проживає в однокімнатній квартирі, не можуть бути підставою для визначення місця проживання дитини саме із батьком. Як зазначив Верховний Суд України від 12 червня 1998 року у постанови № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" п.24 вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи вищевикладене, а також і інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи, а саме: стать, вік дитини, якій виповнилося лише повних три роки, тобто дитина є малолітньою, та в силу свого віку має особисту прихильність до матері, те що мати має всі необхідні умови для нормального розвитку та виховання дочки, сумлінно відноситься до своїх батьківських обовязків та відсутність виняткових обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, врахувавши при цьому принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, суд вважає, що з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини її місце проживання слід визначити з матірю. Відповідно до письмового висновку орган опіки та піклування визнав доцільним, щоб місце проживання дитини було визначено на розсуд суду з урахуванням матеріалів справи. Про наявність виняткових обставин, які б давали підстави для можливості розлучення дитини з матірю у висновку не зазначено. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачка умисно неналежним чином виконувала свої обовязки матері по відношенню до малолітньої дитини, оскільки із-за небажання відповідача віддати дитину матері позивачка була обмежена у можливості у повній мірі займатися вихованням дитини. Наявні в матеріалах справи характеристики старшої по будинку від 18.07.2016 /а.с.97,98/, письмова інформація з закладу охорони здоровя /а.с.99,100/, інформація з дитсадку /а.с.101/, характеристика, надана старшою по будинку /а.с.102/, з яких вбачається, що піклується про дитину саме батько, спростовується тим, що між сторонами була усна домовленість про знаходження малолітньої [PERSON] деякий час із батьком, а вже після того, як останній не повернув дочку матері, після травневих свят, то позивачка почала скаржитися на незаконні дії відповідача, що підтверджується її заявами до служби у справах дітей та правоохоронні органи з 07.07.2016 /а.с.115-124, 138-143, 145-147 91-92/. Ці обставини підтверджуються і фотознімками (а.с.107-111), з яких вбачається, що в січні-березні 2016 року мати спілкувалась з донькою. В матеріалах справи /а.с.149/ є довідка завідувача ДНЗ №44 «Веселка» Мелітопольської міської ради про те, що з 01.01.2016 по 31.05.2016 саме позивачка приводила дочку до дитсадка. Це свідчить про те, що позивачка проявляє турботу та цікавиться долею дитини. Виходячи з того, що мати дівчинки має постійне місце проживання, постійне місце роботи, джерело існування, створила усі умови проживання, виховання та розвитку дочки, виняткових обставини у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матірю, не встановлено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розлучення матері з дочкою та наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з її матірю [PERSON] Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року (справа № 6-2445цс16). У звязку з цим вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved