Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 28.02.2017 року та від 01.08.2017 року, просив визнати спеціалізований вантажний сідловий тягач марки MAN, модель 18.463, 2001 року випуску, шасі №WMAH05ZZZ2M333950, синього кольору, бортовий напівпричіп марки SCHWARZMULLER, модель SPA-3E, 1998 року випуску, шасі № TRGSAP335WD122952, синього кольору, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсними договори купівлі-продажу транспортних засобів, укладені між [PERSON] та [PERSON], № 6541/2016/236822 від 10.12.2016 pоку, за яким було відчужено спеціалізований вантажний сідловий тягач марки MAN, модель 18.463, 2001 року випуску, шасі № WMAH05ZZZ2M333950, синього кольору; № 6541/2016/236849 від 10.12.2016 pоку, за яким було відчужено бортові напівпричіп марки SCHWARZMULLER, модель SPA-3E, 1998 року випуску, шасі № TRGSAP335WD122952, синього кольору; витребувати з володіння [PERSON] шляхом вилучення та передачі [PERSON] спеціалізований вантажний сідловий тягач марки MAN, модель 18.463, 2001 року випуску, шасі № WMAH05ZZZ2M333950, синього кольору; бортовий напівпричіп марки SCHWARZMULLER, модель SPA-3E, 1998 випуску, шасі № TRGSAP335WD122952, синього кольору. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебувають у шлюбі з 04.09.2009 року. За час перебування у шлюбі подружжям придбано за спільні кошти вищевказане майно. 08.12.2016 року державним виконавцем Комсомольського РВ ДВС м. Херсона ГТУЮ в Херсонській області проведено опис транспортних засобів та їх опечатування. За інформацією територіального сервісного центру №6541 МВС України в Херсонській області від 22.12.2016 року транспортні засоби було знято з обліку 09.12.2016 року та зареєстровано за новим власником. Таким чином, [PERSON] здійснила відчуження майна, що було придбане подружжям у шлюбі [PERSON] В подальшому [PERSON] здійснив відчуження спірних транспортних засобів на користь [PERSON] Згоди на відчуження спільного сумісного майна позивач [PERSON] не надавав. В зв'язку із зазначеним, представник позивача вважає, що договори купівлі-продажу транспортних засобів є недійсними, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства, а відчужене за ними майно підлягає витребуванню, оскільки придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнавала та заперечувала щодо їх задоволення, з підстав викладених у письмових запереченнях наданих суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2009 року. Під час перебування у шлюбі ними за спільні сумісні кошти набуто наступне майно: спеціалізований вантажний сідловий тягач марки MAN, модель 18.463, 2001 року випуску, шасі №WMAH05ZZZ2M333950, синього кольору; бортовий напівпричіп марки SCHWARZMULLER, модель SPA-3E, 1998 року випуску, шасі № TRGSAP335WD122952, синього кольору. Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Згідно роз'яснень, наданих в п.п. 24 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є квартира та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно вимог\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина 3 ст. 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд дійшов висновку, що оскільки майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку майна, яке є приватною власністю чоловіка або дружини, воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Зазначене підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON], який є батьком позивача. Зокрема, свідок пояснив суду, що дійсно сторони у справі, перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали вантажний автомобіль та напівпричіп для здійснення підприємницької діяльності. Йому це відомо, оскільки в них не вистачало коштів і він їм допомагав. В подальшому автомобіль передали в оренду транспортному підприємству, а свідок почав працювати водієм цього автомобілю. Через деякий час його син та невістка розійшлись та припинили шлюбні відносини. При цьому автомобіль без дозволу його сина був приховано проданий. З відповіді територіального сервісного центру №6541 від 22.12.2016 року встановлено, що згідно даних автоматизованого обліку транспортний засіб MAN 18.463, д.н. [NUMBER] та причіп д.н. [NUMBER], які було зареєстровано за [PERSON] зняті з обліку з 09.12.2016 року. Відповідно до договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 10.12.2016 року [PERSON] відчужила зазначені транспортні засоби [PERSON] Позивач не надавав згоди на відчуження вказаних транспортних засобів, які були придбані ним з [PERSON] під час перебування у шлюбі, а отже є їхньою спільною сумісною власністю. В подальшому відповідно до договорів купівлі-продажу від 15.12.2016 року [PERSON] відчужив вказані транспортні засоби [PERSON] Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що наявні підстави для визнання договорів купівлі-продажу спірних транспортних засобів, укладених між [PERSON] та [PERSON] Оскільки [PERSON] не мала права без дозволу [PERSON] розпоряджатись спільним сумісним майном. З матеріалів справи вбачається, що діяла відповідач не сумлінно та намагалась приховати факт укладення договорів купівлі-продажу. Автомобіль було вилучено з володіння позивача поза його волею шляхом проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, яке, за поясненнями представника позивача, після вилучення автомобілю було закрито з невідомих причин. Отже, позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірних транспортних засобів недійсними є обґрунтованими, як і є обґрунтованими похідні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] відносно того, що позивач невірно обрав спосіб захисту, звернувшись до суду з вимогами про визнання договорів купівлі-продажу недійними та витребування майцна з чужого незаконного володіння. Так, в своїх письмових запереченнях представник відповідача посилалась на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16, де Верховний Суд прийшов висновку, що в подружжя крім права спільної сумісної власності на придбане майно за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Разом з тим, представник відповідача не надала суду доказів того, що саме за запозичені [PERSON] у [PERSON] кошти було придбано спірні транспортні засоби. Відповідно до матеріалів справи позивач не приймав участі в розгляді справи за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів, тому позиція щодо солідарного обовязку повернення коштів є суперечливою. Крім того, представник відповідача висловила позицію щодо безпідставності вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного майна без згоди іншого з подружжя, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 12.10.2016 року у справі № 6-1587цс16, що, на думку суду, є також безпідставним. У правовій позиції йдеться мова про те, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Обставини наведеної справи, яка розглядалась Верховним Судом, суттєво відрізняються від тих, що існують у справі, яка розглядається. В цій справі позивач просив визнати недійсною свою письмову (нотаріальну) згоду на продаж спільної квартири, надану другому з подружжя, з тих підстав, що вартість обєкту продажу була нижчою за погоджену. У справі, що розглядається, [PERSON] здійснила відчуження цінного спільного майна подружжя в грудні 2016 року, після того, як подружжя припинило фактичні шлюбні відносини, без повідомлення позивача щодо своїх намірів. При цьому діяла вона недобросовісно, приховуючи свої наміри від співвласника майна. Отримані від продажу майна кошти були використанні відповідачем на власний розсуд. При цьому вимоги про поділ майна були залишені представником позивача без розгляду. Отже, позов підлягає задоволенню та відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2471,2 грн., по 823,73 грн. з кожного. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності,

Outcome: approved