Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, підписаним та поданим представником позивача - адвокатом Біленським А.Г., до відповідача [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладеного 20.02.2002 р. на УТБ "Ріко-Альянс". В обґрунтування позову послався на те, що 20 лютого 2002 р. придбав у відповідача вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу та зареєструвавши його в Журналі реєстрації біржових угод за № 2-41, проте нотаріально договір посвідчений не був, у зв`язку із ухиленням від такого відповідачем. Позивач стверджує, що укладена між ним та відповідачем угода по купівлі-продажу нерухомого майна виконана в повному обсязі, а тому вважає її дійсною. З огляду на викладене, позивач просить визнати договір купівлі - продажу дійсним. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив про його задоволення та розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено з матеріалів справи, 20 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу№2-41, який посвідчений на УТБ «Ріко-Альянс» (відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (діючої на момент реєстрації договору). Факт права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який було ним продано позивачу, підтверджується посиланнями на правовстановлюючий документ, що зазначений в письмовому біржовому договорі купівлі-продажу будинку, а саме: на Свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Новошмідтівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 22.09.1999 року на підставі рішення виконкому Новошмидтівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за №36 від 14.07.1999 року, зареєстроване Вознесенським МБТІ в книзі №1 за реєстраційним № 25 від 29.09.1999 року. Вказаний об`єкт нерухомості складається з: житлового будинку, зазначеного на плані літерою А1, житловою площею 45,4 кв.м., знос-47 відсотків, сарая кам. Б1, сарая кам. В1, гаража кам. Г1, літньої кухні кам. Д1, огорожі - 1-2, інвентаризаційною вартістю 20988 грн. Сторони за угодою цілком виконали істотні умови договору, за яким позивачу у власність було передано вказаний садовий будинок із надвірними будівлями та спорудами, та земельну ділянку, а позивач передала продавцю обумовлену суму грошей. Укладений між сторонами договір зареєстрований 25.02.2002 р. позивачем в у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації (запис у реєстрову книгу за реєстровим № 25) та ніким не оспорений. Відповідно до ч. 2ст. 47 ЦК УРСР, суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 20 лютого 2002 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику. Відповідно п.п 48, 49 Наказу Міністерства Юстиції України від N 18/5 від 14.06.94 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, встановлювалися вимоги щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а також наслідки щодо недотримання такої вимоги, яка тягне недійсність такого договору, передбаченого ст. 47 цього Кодексу. У відповідності до ст. ст. 224, 228, ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п.4 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 36 Наказу МінЮсту України від N 18/5 від 14.06.94 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, що угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов`язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі тощо). Суд визнає факт того, що договір від 20.02.2002 року купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] на УТБ «Ріко-Альянс» - відбувся. Будь-яких обмежень або заборон на відчуження спірного будинку під час судового розгляду справи не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 768,40 грн. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову, тобто у розмірі 384 грн. 20 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 384 грн. 20 коп.

Outcome: approved