Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] .. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що вона, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в належному їй будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає за місцем реєстрації з 2015 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. З урахуванням наведених вище обставин, вона, посилаючись на принцип захисту права власності, звернулась до суду з даним позовом. Відповідач в судове засідання надав заяву про розгляд справи у відсутність, з позовними вимогами згодний. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 23 квітня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 21 травня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно його заяви від 14.05.2021 року, він не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу без його участі. Суд розглядає справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , [PERSON] є власником житлового будинку під [ADDRESS] . /а.с. 8/ Згідно копії домової книги, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім інших, зареєстрований [PERSON] . /а.с. 8/ Позивач вказує, що [PERSON] зареєстрований у належному їй на праві власності житловому будинку, проте у ньому не проживає, у будинку відсутні його речі, він не сплачує комунальні послуги тощо. В якості надання доказу не проживання відповідача у будинку під [ADDRESS] , приєднала до матеріалів справи акт обстеження на предмет проживання №3 від 13.04.2021 року, у відповідності до якого комісією у складі депутата Сергіївської селищної ради Будзул Я.В., сусідів [PERSON] та [PERSON] , виявлено, що дійсно [PERSON] не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з дня реєстрації. Даний факт також підтверджується довідкою Сергіївської селищної ради № 06/01-03 від 14.04.2021 року про те, що згідно акту обстеження на предмет проживання № 3 від 13.04.2021 року, гр. [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2015 року. Нормативне обґрунтування. Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідача за місцем реєстрації достовірно підтверджено актом обстеження на предмет проживання від 13.04.2021 року за №3 та довідкою Сергіївської селищної ради № 06/01-03/47 від 14.04.2021 року. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на житловий будинок під [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач дійсно не проживає в ній понад встановлені чинним законодавством строки, тобто з 2015 року, факт не заперечення з відповідними обставинами самим відповідачем та погодження з позовом, що у сенсі розуміння ч.4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення такого, виходячи з того, що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved