Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Представник Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Заяву обґрунтовує тим, що [PERSON] [INFO], спостерігається на диспансерному обліку в Кременчуцькому ОПНД з 08.04.2016 року, з діагнозом: Р23.01 Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. При погіршенні психічного стану лікувалась стаціонарно в Кременчуцькому ОПНД, Полтавській ОКПЛ. Останнє стаціонарне лікування в Кременчуцькому ОПНД з 25.09.2017 року по 18.10.2017 року, в Полтавській ОКПЛ з 04.03.2016 року по 07.04.2016 року. В стаціонарне відділення Кременчуцького ОПНД госпіталізована психіатричною бригадою ЕМД 04.04.2019 року о 23:20 годині з дому, яку викликала мати. Зі слів матері донька погрожувала фізичною розправою, на протязі тижня зловживала спиртними напоями, стала некерованою. При огляді знаходилася у загальмованому стані, на питання або не відповідає, або говорить відривчасто. При огляді виявляла ознаки оманів сприйняття. Подовгу дивиться в одну крапку, до чогось прислухається. Критика до свого стану відсутня, оцінити свій стан правильно не може, хворою себе не вважає. На роз'яснення реагувала негатевістично. Відмовляється підписувати усвідомлену добровільну згоду на лікування. У відділенні оглянута 05.04.2019 року комісією лікарів-психіатрів Кременчуцького ОПНД у складі головного лікаря Дворцова Д.А., лікаря-психіатра Кропивка М.О., лікаря-психіатра Мелешко К.В.. Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування [PERSON] можливе тільки в умовах стаціонару. Згода [PERSON] на обстеження та госпіталізацію відсутня. Враховуючи вищевикладене, психічний стан хворої, яка перебуває в стані тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона не може критично оцінити свій стан та може завдати шкоди собі і оточуючим, просить ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару Кременчуцького ОПНД без згоди хворої. В судовому засіданні представник Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру - лікар - психіатр Кропивка М.О. заяву підтримав з підстав, що в ній зазначені та пояснив, що наявні достатні підстави для госпіталізації [PERSON] до психіатричного стаціонару для її лікування. Оскільки хвороба тільки починає прогресувати, то амбулаторне лікування останньої не є доцільним, так як необхідний постійний нагляд. [PERSON]. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечила та пояснила, що вона не хвора та лікування їй не потрібне. На даний час вона перебуває у відпустці, знаходилась вдома і жодних дій, які зазначені у заяві її матері, вона не вчиняла, ножем нікому не погрожувала та мати її оговорює з метою усунути від спадщини. Прокурор в судовому засіданні, з урахуванням висновку комісії лікарів - психіатрів, проти задоволення заяви не заперечував. Вислухавши пояснення представника Кременчуцького обласного психоневрологічного лікаря - психіатра Кропивки М.О., пояснення [PERSON] та прокурора, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], спостерігається на диспансерному обліку в Кременчуцькому ОПНД з 08.04.2016 року, з діагнозом: Р23.01 Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. В зв'язку з погіршенням психічного стану [PERSON] неодноразово лікувалася стаціонарно, останній раз в Кременчуцькому ОПНД з 25.09.2017 по 18.10.2017 року, в Полтавській ОКПЛ з 04.03.2016 року по 07.04.2016 року. 04.04.2019 року о 23 год. 20 хв. [PERSON] доставлена в стаціонарне відділення Кременчуцького ОПНД психіатричною бригадою ЕМД з дому, яку викликала мати. Зі слів матері, донька погрожувала фізичною розправою, протягом тижня зловживала спиртними напоями, стала некерованою. Відповідно до заяви матері [PERSON] - [PERSON] від 04.04.2019 року, яка була подана до Кременчуцького ОПНД, остання просить госпіталізувати її дочку [PERSON] по причині, що вона погрожує її зарізати. Вони з онукою бояться знаходитись з нею разом в квартирі. В останній час почала вживати спиртні напої. Від вживання ліків відмовилась зразу ж після виписки з ПНД. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] доводиться їй дочкою. На даний час дочка перебуває у відпустці та знаходиться вдома. Останній часом дочка почала зловживати алкогольними напоями, не приймає ліки та стала неадекватно себе поводити, а саме розкидає речі, потім їх збирає у сумки та пакети і виносить з дому. Сама із собою розмовляє, без причини сміється та практично не спить. Також постійно погрожує, що заріже її ножем, у зв»язку з чим вона боїться за своє життя. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров'я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»). У ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Згідно вимог ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно ч.1 ст..16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. Згідно ч.2 - 5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. Відповідно до висновку комісії лікарів - психіатрів від 05.04.2019 року, [PERSON] оглянута у стаціонарному відділенні Кременчуцького ОПНД комісією лікарів-психіатрів 05.04.2019 року. При огляді знаходилася у загальмованому стані, на питання або не відповідає, або говорить відривчасто. При огляді виявляла ознаки оманів сприйняття. Подовгу дивиться в одну крапку, до чогось прислухається. Критика до свого стану відсутня, оцінити свій стан правильно не може, хворою себе не вважає. На роз'яснення реагувала негатевістично. Відмовляється підписувати усвідомлену добровільну згоду на лікування. Зважаючи на вищевикладене, психічний стан хворої, який погіршився внаслідок прогресування захворювання, яке не дозволяє самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, може загрожувати життю самої хворої та оточуючих, комісія лікарів - психіатрів визнає за доцільне примусову госпіталізацію, обстеження та лікування [PERSON] в умовах психіатричного стаціонару. Суду не надано інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з вказаного питання. Доводи [PERSON] щодо відсутності у неї хвороби та про відсутність підстав для її примусової госпіталізації до психіатричного закладу, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені належними доказами і спростовуються вищевказаним висновком комісії лікарів-психіатрів про госпіталізацію в психіатричний стаціонар в примусовому порядку від 05 квітня 2019 року. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, у [PERSON], яка страждає на психічний розлад, встановлено наявність тяжкого психічного розладу, внаслідок чого остання не може критично оцінити свій стан та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, то суд приходить до висновку, що наявні підстави для госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди в примусовому порядку, а тому заява представника Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved