Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

У квітні\~2018\~року позивач\~ПАТ «[PERSON] Дніпро»звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса ДМНО [PERSON], третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1820; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 травня 2016 року серія та номер 29696045; скасувати запис про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2015 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 300910-UAH від 30 вересня 2010 року та договору про надання кредитної ліній в режимі овердрафт № 210809-О від 21 серпня 2009 року. У жовтні 2015 року ПАТ «[PERSON] Дніпро» було отримано виконавчі листи у зазначеній справі та предявлено їх до виконання. 29 жовтня 2015 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 49168701 та ВП № 49165393. Також 29 жовтня 2015 року державним виконавцем були винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та відповідні відомості про обтяження внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 21 лютого 2018 року з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно банку стало відомо, що [PERSON] 21 травні 2016 року продав належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в той час коли існувало обтяження усього нерухомого майна, що належить боржнику. Таким чином, позивач вважає, що у разі укладення договору купівлі-продажу в момент наявності зареєстрованого обтяження речових прав на спірне нерухоме, договір купівлі-продажу можу бути визнаний недійсним (а.с.2-5). Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.98). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від відповідача приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.92). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «[PERSON] проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.\~280,\~281, 282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року у цивільній справі № 205/3959/14-ц за позовом ПАТ «[PERSON] Дніпро» до [PERSON], ПП «Компанія Приват-Лекс», ПП «Екосвіт-Ю» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 вересня 2010 року, за договором про надання кредитної лінії в режимі овердрафт від 21 серпня 2009 року та за зустрічним позовом [PERSON], ПП «Компанія Приват-Лекс», ПП «Екосвіт-Ю» до Пат «[PERSON] Дніпро» про визнання частково недійсним договорів про надання кредитної лінії в режимі овердрафт від 21 серпня 2009 року та кредитного договору від 30 вересня 2010 року позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Дніпро» були задоволені. Стягнуто солідарно з [PERSON], ПП «Компаіня Приват-Лекс», ПП «Екосвіт-Ю» на користь ПАТ «[PERSON] Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 300910-UAN від 30 вересня 2010 року станом на 06 травня 2014 року у розмірі 7154335,60 грн. Стягнуто солідарно з ПП «Компанія Приват-Лекс», [PERSON], ПП «Екосвіт-Ю» на користь ПАТ «[PERSON] Дніпро» заборгованість за договором про надання кредитної лінії в режимі овердрафт № 210809-О від 21 серпня 2009 року станом на 05 травня 2014 року в розмірі 6336312,47 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.8-14). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року було залишено без змін (а.с.15-18). У жовтні 2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська на виконання указаного рішення було видано два виконавчі листи (а.с.19-22). Постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 29 жовтня 2015 року були відкриті виконавчі провадження ВП № 49168701 та ВП № 49165393 про стягнення з [PERSON] заборгованості за указаними кредитними договорами (а.с.23-24). Також постановами державного виконавця від 29 жовтня 2015 року у зазначених виконавчих провадженнях було накладено арешт на все майно боржника [PERSON], а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна (а.с.25-26). Відомості про обтяження речових прав на нерухоме майно, яке належить [PERSON], були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.27-34). Згідно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21 лютого 2018 року [PERSON] відчужив належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1820, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29696045 від 21 травня 2016 року (а.с.35-37). Постановами державного виконавця від 10 червня 2016 року виконавчі листи, видані Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 21 жовтня 2015 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитними договорами, були повернуті стягувачеві (а.с.38-39). Таким чином, [PERSON] у період зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, було відчужено спірну квартиру. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу\~України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті\~215\~ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2-5, 18, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. З наведеного вище вбачається, що оскільки ПАТ «[PERSON] Дніпро» не є власником спірної квартири, про те у встановленому процесуальним законом порядку в його інтересах були вжиті заходи примусового виконання рішення суду шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, банк внаслідок його відчуження був позбавлений права на задоволення стягнутих на його користь сум шляхом звернення стягнення на арештоване майно. Визначаючи як правильно обраний та єдиний ефективний спосіб захисту порушеного права позивача суд виходить із засад верховенства права, законності і обґрунтованості та визнає заявлені вимоги обґрунтованими з огляду на наступне. В силу ч.1 ст.3\~ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.5\~ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В силу ч.1 ст.6 зазначеної Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Проте, закріплене в цій статті право на справедливий суд було би неповним, якщо би воно обмежувалося лише справедливим судовим рішення без гарантій його виконання та без якого таке право було б ілюзорним. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Державою у конституційний спосіб було визначено та захищено право позивача на встановлення державним виконавцем обмежень відповідачу (власнику) на вчинення дій щодо майна, за рахунок якого в майбутньому може бути гарантовано виконання очікуваного рішення суду і які були чинні на час укладання оспорюваного правочину. Згідно із ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також щодо скасування запису про право власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 587,33 грн. з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved