Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати її особистою власністю 1/10 (79/1000) частину вбудованого нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона з 25.11.1994 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 14.04.2006 було розірвано. 11.04.2001 за договором купівлі-продажу нею за особисті кошти була придбана 1/10 (79/1000) частка вбудованого приміщення за адресою: [ADDRESS] , яка за призначенням є перукарнею. Дане приміщення нею було придбано для ведення підприємницької діяльності по наданню перукарських послуг, де вона їх здійснювала ще з 1986 року, коли вона придбала це майно, то із чоловіком вони фактично два роки не проживали, спільне господарство не вели і будь-якого спільного майна не мали. Гроші на придбання цього майна вона отримала у спадок, як грошову компенсацію. Вказані обставини унеможливлюють її право вільно розпоряджатися своєю особистою приватною власністю, а тому вона просить суд задовольнити позов. В судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника [PERSON] надійшла заява з проханням слухати справу у їхню відсутність, позов підтримує повністю. Не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, зареєстроване місце проживання /перебування/ його невідоме, а тому, він викликався в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 11ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, судова повістка про виклик до суду надсилалася відповідачу за останнім відомим місцем його проживання та повернулася до суду за відсутністю адресата за вказаною адресою. Іншої адреси відповідач суду не повідомляв. Отже, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.11.1994 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відділом РАЦС по м.Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області /а.с.15,16/. У перерід шлюбу 11 квітня 2001 року [PERSON] придбано 1/10 (79/1000) частину вбудованого нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що за призначенням є перукарнею і підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Горох Л.І., зареєстровано в реєстрі за №1138 (а.с.17,18). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п.24 постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що позивачка не проживала із відповідачем з 1999 року, коли той виїхав з м.Мелітополя до Казахстану, вона його розшукувала через знайомих, зверталася до органів внутрішніх справ. Їм відомо, що гроші на покупку перукарні [PERSON] отримала від тітки [PERSON] , яка сплатила їй грошову компенсацію за частку у спадщині, що належала її батьку та залишилась від діда. На запит суду начальник Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області повідомляє, що у зв`язку із закінченням терміну зберігання архівних матеріалів даних за період з вересня 1996 по грудень 1999 року немає, але не виключається, що [PERSON] в цей час зверталася до Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області з повідомленням про зникнення її чоловіка [PERSON] , а також те, що [PERSON] , [INFO] , перебував у розшуку як безвісті зниклий / а.с.52/. У даному випадку позивачкою надано переконливі докази на підтвердження того, що зазначена частка приміщення була придбана за її особисті кошти за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визнання зазначеної частки приміщення особистою приватною власністю позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved