Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У жовтні 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] за його місцем проживання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 28.01.2002 року було зареєстровано шлюб, від якого вони мають сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] Син відразу після розірвання шлюбу, в 2005 р., переїхав до позивача, не бажаючи спілкуватись з відповідачкою. Після розірвання шлюбу донька проживала з матір`ю, проте позивач забрав доньку в 2010 р. до себе, оскільки матір вела розкутий спосіб життя, зловживала спиртними напоями та не займалась вихованням дитини. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та просять задовольнити її з вимог, викладених у ній. Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Дрига Н.І. позов підтримує та просить врахувати висновок Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини по справі, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 24.10.2017 р. Святошинським районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис 74, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 27.11.1992 р. (свідоцтво серія [NUMBER] , актовий запис 379) - розірвано (а.с. 18). Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського району м. Києва, про що зроблено актовий запис № 228 (а.с.13), та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 478 (а.с. 8). Встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, при цьому обоє дітей проживають з позивачем. З довідки Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що позивач з 2010 року по теперішній час самостійно займається вихованням, навчанням та утриманням доньки [PERSON] , мати дитини - [PERSON] участі у житті доньки не приймає (а.с. 17). Згідно Висновку Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.01.2019 року № 109/025/40-269 встановлено, що з метою захисту прав та інтересів дитини, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської РДА в м. Києві було вирішено підтримати позовну заяву [PERSON] (а.с. 36-37). Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.01.2019 року № 109/025/40-269 встановлено, що з метою захисту прав та інтересів дитини, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської РДА в м. Києві було вирішено підтримати позовну заяву [PERSON] Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] саме з батьклм, відповідає інтересам дитини та забезпечить її права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved