Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 27.02.2007 року отримав кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.02.2015 року. 23.02.2016 року позивачем було отрмано відповідь П`ятої Львіської державної нотаріальної контори, в якій зазаначалося, що спадкоємцями померлого [PERSON] , які звернулися із заявам про прийняття спадщини, є [PERSON] . До [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких предявлено позовні вимоги, але ніяких дій не було виконано. З огляду на те, що станом на дату смерті заборгоаваність позичальника становить 6218 грн. 74 коп. позивач просить суд позов задовільнити і стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6003 грн. 74 коп. - заборгованості за кредитом, 214 грн. 53 коп. - заборгованості за відсотками, а також судові витрати у розмірі 1 378 грн. 02.07.2018 року відповідачач [PERSON] подала відзив в якому зазначає, що в травні 2015 року отримала за адресою свого проживання: [ADDRESS] , сповіщення про опис майна, в якому повідомлялось, що станом на 05.05.2015 р. за її покійним сином рахується заборгованість перед Позивачем в розмірі 7456,34 грн. Вона наступного ж робочого дня, після отримання цього сповіщення, пішла до найближчого відділення Позивача, за адресою: [ADDRESS] , де повідомила про смерть свого сина, [PERSON] , надала свідоцтво про смерть серії [NUMBER] та повідомила, що є матір`ю та спадкоємицею померлого. Свідоцтво про смерть було відскановано працівниками Позивача, що підтверджується наявністю у Позивача сканкопії свідоцтва про смерть, що надало можливість останньому долучити копію свідоцтва про смерть до Позовної заяви. Також вказує на те, що в травні 2015 року Позивач припинив нарахування відсотків за наданим ним кредитом. Про свідчить розрахунок заборгованості за договором № б/н від 27.02.2007 р., укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 30.06.2018, який додано до Позову. Таким чином, вона вчинила дії, що вимагаються від спадкоємця відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України. Просить у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю. Від представника позивача 16.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій вказує на те, що під час розгляду справи, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" стало відомо, що [PERSON] помер [INFO] . 23.02.2016 року Позивачем було отримано відповідь від П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого [PERSON] , які звернулись із заявами про прийняття спадщини, є [PERSON] . Станом на дату смерті Позичальника, а саме на [INFO] , сума заборгованості за кредитним договором № б/н від 27.02.2007 року становить - 6218,27 грн. Зазначає, що Позивачем не пропущено строк пред`явлення кредиторських вимог. Відповідно до ст. 1216 ЦК України: Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що: до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1282 ЦК України: Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Згідно ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України: Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Банк та Позичальник уклали кредитний договір, який складається: із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів і складає між Банком та Позичальником договір про надання банківських послуг. Про згоду на укладення договору в такій формі та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, свідчить підпис Позичальника в Заяві. Згідно даного договору Позичальник отримав кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 02.2016, що підтверджується довідкою про строк дії карти (додається). Згідно Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці. Оскільки, строк дії картки до 02.2016, то відповідно і строк пред`явлення вимоги до Позичальника починається саме з 02.2016 року та з урахуванням ч. 2 ст. 1281 ЦК України спливає 02.2017 року. Отже, з позовом Банк звернувся до суду в 11.08.2016 року, таким чином, строк пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців померлого не пропущено. Також заазначає, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Позичальник до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що Позичальник знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за Договором. Просить задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі. Також 18.02.2020 року від відповідачки надійшла заява про залишення позову без розгляду, покликаючись на те, що позивач жодного разу не з`являвся в судові засідання. Однак суд вважає, що таке клопотання є безпідставним, оскільки в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В судові засідання представник позивача не з`являвся, однак належним чином повідомлявся про час та місце останніх. Разом із тим, при подачі позовної заяви зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Пояснення дала аналогічі наведеними у відзиві на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити. Допитатаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що відповідачка дійсно після отримання сповіщення, пішла до найближчого відділення Позивача, за адресою: [ADDRESS] , де повідомила про смерть свого сина, [PERSON] , надала свідоцтво про смерть серії [NUMBER] та повідомила, що є матір`ю та спадкоємицею померлого. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ комерційний банк «Приватбанк» з ціллю отримання банківських послуг. Для реалізації зазначеної цілі відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку від 27.02.2007 року. Згідно кредитного договору позичальник отримав кредит в розмірі 21600,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позивач повністю виконав власні зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти у вище вказаному розмірі, що підтверджується випискою по розрахунку, належним чином засвідчені копії яких знаходяться у матеріалах справи. Разом з тим, встановлено, що [PERSON] позичальник помер, про що Франківським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 166, підтвердженням чого є копія свідоцтва про смерть від 17.02.15 серії [NUMBER] , копія якого долучена до матеріалів справи. Станом на дату смерті у позичальника існувала непогашена заборгованість перед позивачем за кредитним договором, розмір якої становить 6003 грн. 74 коп. - заборгованості за кредитом, 214 грн. 53 коп. - заборгованості за відсотками. На підтвердження вище вказаної заборгованості за кредитним договором позивачем надано довідка-розрахунок заборгованості за угодою, видана ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 30.06.2016. Разом з тим, спадкоємець позичальника вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором та угодою не задовольнив, що свідчить про порушення прав та інтересів ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитора у даних правовідносинах, з огляду на наступне. Зокрема, згідно зі ч. 1 ст. 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналіз наданих позивачем доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» виконав прийняті на себе зобов`язання у повному обсязі, надав відповідачу кредитну картку з можливим кредитним лімітом у визначеному сторонами розмірі відповідно до умов кредитного договору № б/н від 27.02.2017 року, що підтверджується даними наданого суду розрахунку заборгованості, що в свою чергу також не спростовано відповідачем у справі. Водночас невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, а саме неповернення ним позивачу отриманих сум кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості, згідно якого заборгованість за тілом кредиту складає 6218,27 грн, що і зумовило звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду із даним позовом. При цьому доказів повернення отриманих і використаних позичальником сум відповідачем, в порушення вимогст. 81 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 27.02.2017 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню за прострочене зобов`язання. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст.81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки відсутній обов`язок відповідача по їх сплаті позивачу у анкету-заяві від 27.02.2007 року. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст.42Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст.1ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11Закону Українивід 12травня 1991року №1023-XII«Про захистправ споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч. 1 ст.1Закону №1023-XII споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, яка прийнята у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 27.02.2007 року, яка заявлена позивачем та складається із: 214,53 - заборгованості за відсотками є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки такі не знаходяться в об`єктивному звязку із матеріалами справи. Одночасно, суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 27.02.2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що кредитор - ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з урахуванням того, що до звернення до суду з цим позовом, позивач з такою вимогою до відповідача не звертався. Таким чином, оскільки відповідачем на підставі заяви від 27.02.2007 року, яку останній підписав, були отримані у позивача кошти в кредит, тобто, про що відповідач належним чином був особисто обізнаний, суд вважає достатніми наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми тіла кредиту. Враховуючи вищенаведене, суд вважає достатніми наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми тіла кредиту, оскільки встановлено, що спадкоємець позичальника власного обов`язку щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором та угодою в межах вартості успадкованого ним майна не виконав, вказане свідчить порушення ним вище вказаних норм права та інтересів позивача. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. На основі вищевикладеного,

Outcome: approved