Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У липні 2013 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 1.037.336, 01 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно умов кредитного договору відновлювальної лінії від 04.08.2010 року відповідачу надавався кредит на отримання суми 1.000.000 грн. на умовах користування ним у строки визначені у договорі, тобто щомісячного погашення кредиту та відсотків у розмірі 20 % річних. Строк виплати кредиту - до 04.08.2020 року. Посилаючись на те, що відповідач систематично порушував умови договору, від виконання умов договору ухиляється, кредит не повертає, на 03.07.2013 року виникла заборгованість за кредитом та іншими виплатами у сумі 1.037.336,01 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, долучив розрахунок. (а.с. 4) Ухвалою від 06 серпня 2013 року відкрито провадження у даній справі. В уточнених позовних вимогах на 18.11.2013 року (а.с. 49) позивач, збільшив позовні вимоги та просив стягнути суму заборгованості у сумі 1.121.074,57 грн. яка складається з: - 833.328 грн. - строкова заборгованість; - 115.219,03 грн. - прострочена заборгованість; - 146.165,91 грн. - прострочені нараховані відсотки; - 13.053,93 грн. - пеня за прострочення погашення кредиту; - 13.307,70 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків. У процесі розгляду справи відповідач подав апеляційну скаргу 25.11.2013 року. (а.с. 90). Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року апеляційна скарга була повернута відповідачу у зв'язку із невиконанням ухвали судді Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2013 року про усунення недоліків апеляційної скарги. Справа повернута до суду для продовження розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, просив стягнути з відповідача кредитну заборгованість та повернути судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у позові посилаючись на те, що за укладеним між ним та позивачем 04 серпня 2010 року договором відновлюваної кредитної лінії № 1064 він отримав від банку визначену у договорі суму 1.000000 грн., що підтверджено наданими позивачем документами, а саме копіями його заяв на отримання коштів, які складають загальну суму 995000 грн. замість 1.000000 грн. До того ж він оспорює отримання суми траншу у розмірі 30 тисяч грн. за його заявою від 12 січня 2011 року, посилаючись на те, що підпис виконано не ним. В зв'язку з чим представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів про розмір вказаного у розрахунках відповідачем боргу за суми, які відповідач не отримував. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та відповідачем укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 1064 від 04 серпня 2010 року. Предметом якого є надання позичальнику за визначеними договором умовами та порядку кредиту у майбутньому окремими частинами у межах ліміту кредиту в сумі 1.000000 грн. за відновлювальною кредитною лінією. При частковому погашенні кредиту у зазначений період ліміт кредиту відновлюється. Позивачем надані копії документів з розрахунками заборгованості, яка виникла у зв'язку із невиконанням відповідачем умов договору. Борг становить на 18.11.2013 року суму 1.121.074,57 грн., яка складається із: строкової заборгованість у розмірі 833.328 грн.; простроченої заборгованості - 115.219,03 грн.; прострочених нарахованих відсотків - 146.165,91 грн.; пені за прострочення погашення кредиту - 13.053,93 грн.; пені за прострочення сплати відсотків - 13.307,70 грн. У судовому засіданні у жовтні 2013 року представник відповідача заявив про заперечення проти позову, який не підтверджений бухгалтерськими документами щодо розрахунків заборгованості, зокрема щодо формул нарахування пені. (а.с. 46-47). Згодом, відповідач, оспорив отримання траншів у сумах вказаних у наданих на вимогу суду копіях документів, а саме заявах відповідача та підтвердження на отримання зазначеної у заяві суми, відповідач посилався на те, що він не отримував від позивача суму у розмірі 1.000000 грн. вказану у договорі, а також оспорив відповідність підпису від його імені у документах щодо отримання 30.000 грн. У листопаді позивачем подана заява від 18.11.2013 року про збільшення позовних вимог та надані витребувані судом документи. Встановлено, що відповідно до пп.1.1 та 1.3. договору відновлювальної лінії № 1064 від 04.08.2010 року Банк зобов'язався надати позивачу кошти у сумі 1000000 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими часинами траншами, на період виконання позичальником договору до 04.08.2012 року шляхом відкриття йому рахунку, з якого надається кредит готівкою. За цим же рахунком обліковується та зараховується заборгованість згідно із пп.2.2.1 та пп.2.1.2 договору. Отже, із зарахованих на рахунок позичальника [PERSON] коштів у сумі 1.000000 грн., ним були отримані траншами, тобто частинами 15 разів за його заявами 995.000 грн.. Зазначені обставини підтверджені копіями документів наданих Банком та долучених до матеріалів справи, а саме це заяви позичальника на видачу готівки (а.с. 57-86): заява про видачу готівки від 4 серпня 2010 року - 50 000 гривень, заява про видачу готівки від 10 серпня 2010 року - 100 000 гривень, заява про видачу готівки від 18 серпня 2010 року - 100 000 гривен, заява про видачу готівки від 20 серпня 2010 року - 50 000 гривень, заява про видачу готівки від 31 серпня 2010 року - 300 000 гривень, заява про видачу готівки від 4 жовтня 2010 року - 50 000 гривень, заява про видачу готівки від 25 жовтня 2010 року - 100 000 гривень, заява про видачу готівки від 3 листопада 2010 року - 50 000 гривень, заява про видачу готівки від 18 листопада 2010 року - 40 000 гривень, заява про видачу готівки від 2 грудня 2010 року - 40 000 гривень, заява про видачу готівки від 7 грудня 2010 року - 20 000 гривень, заява про видачу готівки від 17 грудня 2010 року - 40 000 гривень, заява про видачу готівки від 12 січня 2011 року - 30 000 гривень, заява про видачу готівки від 29 квітня 2011 року - 15 000 гривень, заява про видачу готівки від 14 грудня 2011 року - 10 000 гривень = 995 000 гривень. Як вище зазначалось, відповідачем у судовому засіданні була оспорена заява від 12 січня 2011 року про видачу в рахунок дозволеного ліміту кредитної лінії коштів у сумі 30.000 грн. Із долученої заяви (а.с. 81) та бланку заповненої заяви на видачу готівки у цій сумі (а.с. 82) слідує, що за пред'явленим паспортом [PERSON] у графі «підпис отримувача» є підпис особи, яка отримала зазначену суму. На запитання суду щодо проведення судової почеркознавчої експертизи щодо оспореного підпису про отримання чергового траншу, згоди не було надано. Досліджуючи зібрані за матеріалами справи докази, яким дана оцінка у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачу були надані транші на виконання кредитного договору відновлювальної лінії від 04.08.2010 року у розмірі 995000 грн. Посилання позивача на неправильність нарахування всієї суми кредиту, неотримання траншу у сумі 30.000 грн., не підтвердження інших розрахунків, зокрема щодо пені не знайшли підтвердження у процесі вирішення спору за відсутності доказів, яких відповідачем не надано для спростування наданих позивачем документів, що були досліджені судом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України). Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Оскільки відповідач, згідно договору взяті на себе зобов'язання не виконав, у передбачений строк борг не повернув, а умови кредитного договору не суперечать діючому на час його укладання законодавству, суд вважає підлягає стягненню з [PERSON] заборгованість за кредитним договором відновлюваної кредитної лінії № 1064, від 04 серпня 2010 року в сумі - 1.121.074 грн., 57 коп. Відповідно до статті 88 ЦПК України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті державного мита в сумі 3441 грн. З огляду на викладене на підставі ст. ст. 525, 526, 530, 546, 549 ЦК України,

Outcome: approved