Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У липні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на житло. У обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] , [PERSON] та\~ позивачка уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , біржовий контракт № ИР - 15 від 23 серпня 1996 року. Дана квартира складається з двох кімнат загальною площею 43,41 кв.м., житловою площею 25,54 кв.м. і належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17 червня 1996 року виданого Маріупольським ОПЖКХ, зареєстрованого Маріупольським БТІ №37840 від 27 червня 1996 року. Після укладення цього договору позивачка вселилася до квартири з родиною. Зареєстрована в квартирі була тільки позивачка. У результаті укладеної угоди, зазначена квартира перейшла повністю у власність позивачки, вона виплатила продавцям всю суму, зазначену в договорі купівлі - продажу, отже були виконані всі формальності щодо укладення даної угоди. У подальшому, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2005 року, договір купівлі-продажу квартири було визнано дійсним. На теперішній час позивачка звернулася до ЦНАП, щоб зареєструвати свого сина, однак їй було відмовлено через втрату реєстраційного посвідчення БТІ на квартиру і оригіналу біржового контракту. На підставі викладеного, просила визнати за нею\~\~ право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив відповідачі не надали. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачі\~ своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є громадянкою України, народилася [INFO] в м.Маріуполі Донецької області, що підтверджується паспортом [NUMBER] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . з 18 жовтня 1996 року. Відповідно до наданої копії біржового контракту №ИР-15 від 23 серпня 1996 року, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний біржовий контракт укладений УТБ «Азовська універсальна товарна біржа». Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2005 року, вказану угоду купівлі-продажу квартири визнано дійсною. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, 1/1 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] . Технічний паспорт виготовлений ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість». Квартира складається з коридору 8,4 кв.м., вансузла 2,3 кв.м., кухні 8,6 кв.м., житлових кімнат 11,2 та 11,9 кв.м., балкону 0,8 кв.м., що загалом складає 43,2 кв.м., житлова площа 23,10 кв.м. Так, досліджуючи умови наданого біржового контракту, встановлено, що об`єкт нерухомості розташований за адресою: [ADDRESS] (п.1.1), пунктом 1.2 встановлено характеристики об`єкту- двокімнатна квартира загальною площею 43,41 кв.м., житловою площею 25,54 кв.м., ідеальна частина-ціла, п.1.7 встановлено, що об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17 червня 1996 року, виданого Маріупольським ОПЖКХ, зареєстрованого Маріупольським БТІ №37840 від 27 червня 1996 року. За п.1.8 встановлено спосіб передачі об`єкту нерухомості- передача документів, що підтверджують права власності, реєстрація документів в БТІ. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Абзацом четвертим ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному надається право будь яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст.ст.57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини (укладення біржового контракту) виникли в серпні 1996 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР, в свою чергу, була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Так, частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Таким чином, на час укладання позивачем біржового контракту, в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, зокрема, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української PCP 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку необхідно зауважити, що спеціалізований Закон України ''Про товарну біржу" був прийнятий в 1991 року, тоді як Цивільний кодекс на момент укладання біржового контракту діяв з 1963 року. Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає за доцільне застосовувати положення ст. 15 Закону України „Про товарну біржу", як нормативного акту, прийнятого пізніше. Важливо зауважити також, що дійсність біржового контракту не оспорювалась (докази зворотного у суду відсутні), доказів невизнання біржового контракту іншою особою суду також не представлено. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що представлені докази підтверджують факт набуття позивачем права власності на спірну квартиру. Тоді як за умов втрати оригіналу правовстановлюючого документу на згадане вище нерухоме майно права позивачки можуть бути захищені виключно шляхом застосування механізму, передбаченого ст. 392 ЦК України, а саме, шляхом визнання за останньою права власності в судовому порядку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved