Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Представник позивача Комунальної установи "Центральної районної лікарні" Житомирської районної ради звернулася до суду з позовом про відшкодування витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у сумі 1745 грн. 87 коп., посилаючись на той факт, що 13 січня 2016 року близько 13 години [PERSON], на території пилорами, яка знаходиться в с. Двірець Житомирського району, під час сварки з [PERSON] умисно спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді садна та синця на обличчі, закриту тупу травму грудної клітини у вигляді перелому 4 та 5 ребер та малого гемопневматораксу, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. В наслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] з 19.01.2016 року по 26 січня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Комунальної установи «Центральна районна лікарня» Житомирської районної ради. Вартість лікування потерпілого складає 1745 грн. 87 коп., які відповідач добровільно не оплатив, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача не з'явилася; на електронну адресу суду надіслала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує (а.с. 62). Відповідач у судове засідання не з'явився; через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність; вказав, що позовні вимоги не визнає (а.с. 63) Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд вважає, що рішення по справі можливо постановити за відсутності сторін. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 січня 2016 року близько 13 години [PERSON], на території пилорами, яка знаходиться в с. Двірець Житомирського району, під час сварки з [PERSON] умисно наніс один удар кулаком правої руки в обличчя [PERSON], внаслідок чого останній не втримав рівновагу та впав на землю. У подальшому [PERSON] умисно наніс ще декілька ударів ногами в область тулуба потерпілого, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді садна та синця на обличчі, закриту тупу травму грудної клітини у вигляді перелому 4 та 5 ребер та малого гемопневматораксу, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. В наслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] з 19.01.2016 року по 26 січня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Комунальної установи «Центральна районна лікарня» Житомирської районної ради. Зазначені факти підтверджуються вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 14.03.2016 року, яким затверджено мирову угоду від 20.02.2016 року, де [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за яким йому призначено узгоджене сторонами угоди про примирення від 20.02.2016 року покарання зі встановленням випробувального терміну в порядку ст. ст. 75, 76 КК України (а.с. 2-4). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Встановленим фактам відповідають цивільні правовідносини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року вбачається, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до наявної у матеріалах справи копії довідки № 488, виданої 23.02.2016 року Комунальною установою «Центральна районна лікарня» Житомирської районної ради щодо розрахунку вартості лікування хворого [PERSON] з 19.01.2016 року по 26.01.2016 року складає 1745 грн. 87 коп. (а.с. 15). Отже, наявність факту витрачення лікарнею коштів на стаціонарне лікування [PERSON] від злочину, вчиненого відповідачем [PERSON], є підставою для повного задоволення позову. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати за розгляд даної справи, які складаються із судового збору в розмірі 1378,00 гривень.

Outcome: approved