Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У липні 2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про усунення перешкод у здійсненні власником права розпоряджатись своїм майном. В обгрунтування позовних вимог, позивач вказує, що квартиру, яка належить останній на праві власності, було накладення обтяження ухвалою Старокиївського районного суду міста Києва 04.08.1998р., таким чином, оскільки дане обтяження порушує права позивача у користуванні своїм майном, остання просить суд: - усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права розпорядження своїм: майном (квартирою [ADDRESS] ) шляхом припинення (зняття) обтяження: «Тип обтяження: арешт (архівний запис); Реєстраційний номер обтяження: 409334; Зареєстровано: 25.10.2004 16:20:25 за № 1409334 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора; Підстава обтяження: ухвала, б/н, 04.08.1998, Нарсуд, р-н Старокиївський; Об' єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] : Власник: [PERSON] ; Додаткові дані: Архівний номер: 1269833КІЕУ1, Архівна дата: 03.09.1998, Дата виникнення: 01.09.1998, № реєстра: 3-2167, внутр. № 460116242АЕР352Е622А, вх.3827». 08.08.2019 ухвалою судді справу прийнято до свого провадження, визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 02.09.2019 представником Державного підприємства «Національні інформаційні системи» було подано відзив, в якому зазначено, що підстав для залучення відповідачем ДП «Національні інформаційні системи», не було, так як при виконані покладених на ДП «НАІС» діючих повноважень адміністратора, останнє не здійснювало порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, тому позовні вимоги відносно державного підприємства є необґрунтованими. 30.07.2020 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання, не з`явились. Разом з цим, через канцелярію суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав. В судове засідання відповідачі та їх представники не з`явились, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, відповідачем [PERSON] не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Таким чином, суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 28.11.1997 р. позивач на підставі договору купівлі-продажу нерухомості з [PERSON] , набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.11). Окрім цього, право власності на дану квартиру, було встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2010 р. у справі № 2- 3040/10. Так, право власності на квартиру позивач зареєструвала в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.12.2010 р. на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2010 р. у справі № 2-3040/10 та ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2010 р. у справі № 2-3040/10, після того як здійснила перепланування (реконструкцію) квартири (а.с.14). Позивач стверджує, що при отриманні інформації з державних реєстрів позивачу стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про арешт квартири наступного змісту: «Тип обтяження: арешт (архівний запис): Реєстраційний номер обтяження: 1409334; Зареєстровано: 25.10.2004 16:20:25 за № 1409334 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора: Підстава обтяження: ухвала, б/н. 04.08.1998, Нарсуд, р- н Старокиівський; Об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; Власник: [PERSON] ; Додаткові дані: Архівний номер: 1269833КІЕУ1, Архівна дата: 03.09.1998, Дата виникнення: 01.09.1998, № реєстри: 3-2167, внутр. № 460116242АЕР352Е622А, вх.3827». Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт квартири підтверджується інформаційною довідкою від 03.07.2019 р. за № 172404136. В записі про арешт квартири зазначено, що підставою арешту квартири є ухвала, б/н, від 04.08.1998, Нарсуд , р-н Старокиївський, при цьому власником квартири вказано [PERSON] , проте, як вже зазначалося вище, позивач купила квартиру у [PERSON] за договором купівлі-продажу ще 28.11.1997 р., Так, із змісту запису про арешт вбачається, що арешт квартири виник на підставі ухвали, б/н, Нарсуд, р-н Старокиївський, яка датована 04.08.1998. З огляду на те, що з моменту виникнення арешту квартири сплило так багато часу, з ціллю з з`ясувати, чи наявна на теперішній час законна мета, для якої все ще існує вказаний арешт, представники позивача звернулися з адвокатськими запитами до Першої київської державної нотаріальної контори, КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Печерського районного суду м. Києва, Шевченківського районного суду м. Києва. На запити були отримані наступні відповіді: 1) Перша київська державна нотаріальна контора, яка у 1998 р. в якості реєстратора внесла в Єдиний реєстр заборон відомості про накладення арешту на квартиру, повідомила, що строки зберігання документів по накладенню арешту на квартиру становили три роки, тому надати копію ухвали Старокиївського районного суду м. Києва б/н від 04.08.1998, на підставі якої до Єдиного реєстру заборон було внесено відомості про накладення арешту на квартиру, неможливо, у зв`язку з її відсутністю; 2) КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що накладення арештів на нерухоме майно до функцій Бюро не входило, тому Бюро не може надати інформації та копій документів з накладення арешту на квартиру; 3) Печерський районний суд м. Києва, який у серпні 1998 р. мав назву «Нарсуд, Старокиївський районний суд м. Києва», повідомив, що не вбачається можливим встановити чи постановлювалось судове рішення, датоване 04.08.1998. Суд зазначив, що за період 1996 - 1998 роки справ за участі Відповідача-1 ( [PERSON] ) в якості відповідача в провадженні суду не виявлено. Крім того, з приводу періоду 1996 - 1998 роки суд повідомив, що в провадженні суду перебувала цивільна справа № 2-741/98 за позовом «Джонс Ист» до [PERSON] про примусове виконання договору найму, і що матеріали вказаної справи у 1998 році були направлені за підсудністю до «Шевченківського районного суду». Проте, Шевченківський районний суд м. Києва повідомив, що судом не розглядалася цивільна справа № 2-741/98, за позовом «Джонс Ист» до [PERSON] про примусове виконання договору найму і в суді відсутні матеріали вказаної справи. Окрім цього, позивач зазначає, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Джонс Ист ні як юридичної особи, ні як фізичної особи-підприємця не знайдено та згідно даних інформаційної системи Судової влади України жодних судових справ за участі Джонс Ист немає. Також, згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України жодних виконавчих проваджень за участі Джонс Ист в якості стягувана (як фізичної або юридичної особи) немає. Також, представниками позивача досліджено дані інформаційної системи Судової влади України та автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України з метою з`ясувати чи наявні щодо позивача або відповідача-1 судові справи або виконавчі провадження, які б мали хоч якесь відношення до арешту квартири. В результаті з`ясовано, що стосовно [PERSON] взагалі немає жодних судових справ та виконавчих проваджень. З врахуванням зазначених обставин справи,позивач була змушена звернутись до суду, з метою захисту свої прав передбачених ст. 317 ЦК України. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (статті 41 Конституції України). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім 'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2013 року № 868, припинення обтяження проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Частиною 4 ст.31-2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України "Про нотаріат" проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, оскільки обтяження на майно позивачки було накладене в передбачений законом спосіб уже після придбання цього майна позивачем, суд, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини,вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки обтяження нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача, порушує права останньої, як власника, та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 768, 40 грн. підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved