Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири [ADDRESS] , у якій на даний час зареєстрована відповідач [PERSON] , його дочка від першого шлюбу, яка у квартирі із 2015 року не проживає, до квартири вона не з`являється, що підтверджується актом депутата Броварської міської ради Київської області Кулініч Л.І. від 19 листопада 2019 року. Із 2015 року [PERSON] не сплачує комунальні платежі, не здійснює жодних дій, які б свідчили про її заінтересованість у користуванні цим житлом. Реєстрація відповідача у належній йому квартирі перешкоджає йому у користуванні та розпорядженні своїм майном, чим порушуються його права як власника, оскільки він має намір відчужити дану квартиру. Відповідач [PERSON] тривалий час більше одного року у належній йому на праві приватної власності квартирі не проживає без поважних причин, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України вона втратила право користування цим житлом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду вона теж не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 74 м2, житловою площею 31,4 м2, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 грудня 2013 року, витягу від 26 грудня 2013 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Факт не проживання відповідача [PERSON] у зазначеній квартирі з 2015 року підтверджується актом обстеження житлових умов від 19 листопада 2019 року, складеним депутатом Броварської міської ради Київської області Кулініч Л.І. у присутності сусідів. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області, вбачається, що відповідач у даній справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , із 01 серпня 2014 року . У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено міжнародний принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне, мирне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач у справі [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved