Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Поясненнями сторін,\~копією трудової\~книжки [PERSON] ,\~наказом №498-к\~від 29.03.2019\~р.\~а.с.9-11\~т.1,\~встановлено що\~позивач яка\~з 01.08.2017\~р.\~займала посаду\~начальника відділу\~медичних та\~соціальних послуг\~Фонду,\~було звільнено з 29.03.2019 р. за ст.36 п.6 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.08.2019 р. а.с.14-17 т.1 було скасовано наказ Фонду №498-к від 29.03.2019 р. про звільнення позивача, [PERSON] була поновлена на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг з 29.03.2019 р., стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2019 р. по 16.08.2019 р. в сумі 84422, 70 грн. з розрахунку 888,66 грн. середньоденного заробітку за 95 робочих днів. Рішення в частині поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за оди місця звернено до негайного виконання. Згідно ст.235\~КЗпП України\~-\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу…, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Стаття 236 КЗпП Укрїни передбачає що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто для прийняття рішення про виплату середнього заробітку позивачу, обов`язковою є доведеність затримки власником виконання судового рішення, вказана затримка збоку роботодавця, на думку суду доведена позивачем, тому позов підлягає задоволенню, та стягненню підлягає середній заробіток [PERSON] за весь час затримки, з наступних підстав 1.\~Згідно ст..18\~ч.1-2\~ЦПК України\~- судові\~рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обов`язкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України… Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до\~ст.431\~ч.1,\~3\~ЦПК України\~- виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Згідно ст.18\~ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи надані докази суд зазначає, що наказ №1675к про поновлення [PERSON] на роботі винесений відповідачем 28.12.2019 р. а.с.115 т.1, рішення суду як зазначалося ухвалено 19.08.2019 р., також 19.08.2018 р. видано виконавчий лист, який отримано Фондом згідно заяви [PERSON] 20.08.2019 р.а.с.12 т.1. Вказаною заявою просила поновити її на роботі на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг. У відповідь на заяву [PERSON] . Фонд письмово повідомив, що рішення суду має істотні недоліки та фактичні помилки а.с.149 т.1, порадивши позивачу звернутися до суду. Тобто до постановлення наказу про поновлення на роботі з часу отримання виконавчого листа відповідачем минуло більш ніж чотири місяці, що свідчить про затримку виконання судового рішення. Відповідач посилається на недоліки рішення та виконавчого документу суду як на обґрунтованість вказаної затримки відповідно до приписів ст.431 ЦПК України, але вказані посилання на думку суду є безпідставними. Так по перше: згідно ухвали суду від 23.08.2019 р. постановленою за ініціативою суду а.с.156 т.1, то вказаною ухвалою була виправлена описка в рішенні суду яка стосувалася суми стягнутого з Фонду судового збору, та ніяким чином не стосується вимог які підлягали негайному виконанню. По друге: виконавчий лист від 19.08.2019 р.( в копіях) який був отриманий Фондом згідно заяви [PERSON] 20.08.2019 р. а.с.150 т.1, містив чіткі та зрозумілі вимоги для виконання. Були викладені вимоги: про скасування наказу про звільнення, поновлення [PERSON] на роботі з зазначенням посади, стягнення середнього заробітку і судового збору. Було зазначено про негайне виконання вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Згідно ухвали суду від 08.01.2020 р. у вказаному виконавчому листі були виправлені помилки, видано два окремих виконавчих листа про стягнення коштів і про поновлення на роботі згідно вимог державного виконавця а.с.131 т.2, та виправлена описка в даті його видачі а.с.168 т.1. Не дотримання судом вимог ст.4 ч.2 Закону «Про виконавче провадження» стосовно вчинення кількох дій в одному виконавчому документі, не позбавляло відповідача обов`язку негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі [PERSON] на попередній посаді, що було приписано чітко і зрозуміло в виконавчому документі. Таке зволікання до 28.12.2019 р.(видача наказу), починаючи з 20.08.2019 р. (отримання виконавчого листа) виникло виключно з вини відповідача. 2. Продовжує відповідач, на думку суду, затримувати виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі і до часу ухвалення судом рішення. Так згідно наказу Фонду про поновлення [PERSON] на роботі а.с.115 т.1, позивач поновлена на позаштатній посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, оскільки в Фонді з 01.04.2019 р. створено відділ медичних та соціальних послуг з іншими функціональними завданнями. Згідно норм\~ст.235\~КЗпП України,\~як зазначалося,\~у разі звільнення без законної підстави…працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тобто обов`язковою умовою є поновлення особи саме на попередній роботі (посаді), поновлення ж [PERSON] на позаштатній посаді, не є поновленням її на роботі, відповідно і виконанням рішення суду. Згідно ст.64\~ч.1-3\~Господарського кодексу\~України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тобто працівника прийнятого на роботу за посадою (професією) згідно зі штатним розписом, називають «штатним працівником». Дійсно підприємство може прийняти на роботу працівника за посадою, яка не передбачена штатним розписом, але для цього потрібно укладання окремого трудового договору за конкретних істотних умов, відповідно до приписів ст.ст.21, 24 КЗпП України. Такий же висновок зроблено судом при розгляді скарги [PERSON] на дії державного виконавця щодо вимоги від 31.01.2020 р. щодо вставлення строку для надання трудової книжки, та закриття виконавчого провадження, яке було закрито на думку суду неправомірно а.с.73, 106-110 т.1. Таким чином суд робить висновок що поновлення позивача на позаштатній посаді не є належним виконанням рішення суду про поновлення [PERSON] на попередній роботі (посаді) яка була включена в штатний розпис. Крім того\~як видно\~з наказу\~про поновлення\~на роботі\~ [PERSON] \~в Фонді\~існує відділ\~медичних та\~соціальних послуг,\~існує посада\~начальника вказаного\~відділу,\~а ст.40\~ч.1\~п.6\~КЗпП України\~передбачає звільнення\~такого працівника\~в разі поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Тобто всупереч встановленому нормами закону порядку, відповідач необґрунтовано та неправомірно не виконав рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі на попередній посаді, доводи відповідача про виконання рішення суду, як і доводи того що [PERSON] сама не бажає виконувати рішення суду є необґрунтованими. Вказане є підставою для стягнення середнього заробітку на користь працівника, за весь час затримки, з метою захисту порушених прав позивача, відповідно до приписів ст.236 КзПП України. Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно неявки [PERSON] на роботу як і докази надані на обґрунтування цих доводів а саме пояснення свідків [PERSON] і [PERSON] начальників відділів персоналу і адміністративного забезпечення, журнал реєстрації відвідувачів, службові записки, а також акти складені співробітниками Фонду а.с.13-117 т.2. Вказані докази не спростовують беззаперечно встановлених обставин того, що [PERSON] до теперішнього часу не була поновлена на попередній посаді з якої її було звільнено, а явка на роботу на посаду не передбачену трудовим договором, виходить за межі обов`язків робітника. З цих же підстав судом було відмовлено позивачу в витребуванні доказів перевірки законності складених роботодавцем актів, стосовно присутності на роботі працівників які ці акти підписували, оскільки самі ці акти на думку суду, не мають правового значення для вирішення спору. Норма ст.236 КЗпП України однозначно передбачає наслідки для роботодавця в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі це стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час вказаної затримки. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, як зазначив Верховний Суд в постановах від 20.11.2019 р. по справі №653/1975/16-ц, та від 17.07.2019 р. №757/22752/18-ц. Згідно довідки Фонду №51 від 14.06.2019 р., та судового рішення, розмір середньоденного заробітку позивача, розрахованого згідно Постанови КМУ №10 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», становить 888 грн. 66 коп. при середньомісячному заробітку 15551,50 грн. (16237,15 +14865,85:2 міс). Час вимушеного прогулу з 19.08.2019 р. по 24.05.2021 р. включно становить 439 робочих днів, за цей час [PERSON] отримала 65870,33 грн. коштів допомоги по безробіттю згідно довідки а.с.9 т.2; відповідно слід стягнути з Фонду на користь позивача 324251 грн. 41 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (439 днів х 888,66 грн. 65870,33 грн.), а стягнення середнього заробітку за один місяць звернути до негайного виконання. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18\~Податкового кодексу\~України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Таким чином стягнутий середній заробіток є об`єктом оподаткування доходу [PERSON] як платника податку, та з нього слід утримувати податки та обов`язкові платежі. Також, при задоволенні позову та звільненні позивача від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору на користь держави. Стосовно витрат на правничу допомогу в сумі 14169.00 грн. згідно заяви а.с.129-134 т.1, суд вважає необхідним вказане стягнення залишити без задоволення. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір суми що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюються згідно у умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В якості документів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу позивачем до суду подано додаткову угоду, акт приймання правничої допомоги рахунок №13/03 від 13.03.2020 р., виписку по рахунку адвоката Балюри А.С. станом на дату 26.03.2020 р. по якому на його рахунок надійшов платіж від [PERSON] в сумі 14169,00 грн. згідно рахунку від 13.03.2020 р. Згідно Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Згідно Положення про форму та зміст розрахункових документів розрахункова квитанція - це розрахунковий документ, бланк який виготовлений друкарським способом, а окремі реквізити заповнюються від руки або шляхом проштамповування при реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги) або при видачі коштів покупцеві у разі повернення товару, рекомпенсації послуги, прийняття цінностей під заставу та в інших випадках. Розрахункова квитанція складається з двох частин - корінця та відривної частини. Відривна частина розрахункової квитанції як і корінець повинні містити обов`язкові реквізити: серію та номер, які нанесені при виготовленні бланка квитанції та збігаються з серією та номером відривної частини; напис "Сума розрахунку (грн.,коп.), усього" та загальну суму отриманих за товар або послугу (виданих покупцеві) коштів. Оскільки витрати\~позивача на\~правничу \~допомогу не\~підтверджені належними\~фінансовими документами,\~не надано\~суду належно\~оформленого розрахункового\~документу про\~сплату коштів,\~суд вважає,\~що слід\~відмовити [PERSON] \~в стягненні\~14169,00\~грн.\~витрат на\~правничу \~допомогу. На підставі ст.ст.235, 236 КЗпП України,

Outcome: approved