Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Черкаський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні Дороги України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 28.02.2020 року відповідно до наказу №23-К від 28.02.2020 року його було звільнено за власним бажанням (запис №41 у трудовій книжці). Згідно довідки, виданої відповідачем від 16.09.2020 року №217. Станом на 01.09.2020 року його заборгованість перед ним складає: 11418,93 грн. (за період часу грудень 2019 року - лютий 2020 року). Позивач вказує, що звертався до суду про примусове стягнення вказаної заборгованості з відповідача та судовим наказом від 25.09.2020 року Черкаський районний суд зобов`язав виниклу заборгованість погасити. 18.12.2020 року листом ДВС заявника було повідомлено, що вказаний судовий наказ не може бути прийнятий до виконання через те, що філія не є стороною виконавчого провадження. 02.03.2021 року ухвалою суду було замінено сторону виконавчого провадження, а саме замінено боржника. Позивач вказує, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Крім цього, у зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент направлення вказаної позовної заяви до суду становить 86339,88 грн. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 86339,88 грн. У наведеному розрахунку, період затримки виплати середнього заробітку становить 396 робочих днів. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 02.11.2021 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду які він отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою «отримано за довіреністю 10.11.2021». Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 02.11.2021 року позовна заява прийнята до розгляду з відкриттям провадження. Відзив на справу не надходив. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно трудової книжки, оформленої на ім`я [PERSON] , 1954 року народження, освіта середня, 28.02.2020 року відповідно до ст.38 КЗпП України звільнений за власним бажанням, наказ №23-К від 28.02.2020 року. З довідки, виданої «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Дочірнє підприємство «Черкаський облавтодор» Філія «Черкаська ДЕД» від 16.09.2020 року за № 217 вбачається, що [PERSON] , дійсно працював на вказаному підприємстві та підприємство має заборгованість по виплаті заробітної платі в сумі 11418,93 грн.. за період часу з грудня 2019 року по лютий 2020 року. В позові не вказано дату остаточного розрахунку підприємства з позивачем. Позивачем надано копію судового наказу від 25.09.2020 року про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати виданого Черкаським районним судом Черкаської області та ухвалу суду від 02.03.2021 року про заміну сторони виконавчого провадження, а саме про заміну боржника. 04.06.2021 року державним виконавцем було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження (ВП№65318762) яким примусово стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі. З позовом до суду позивач звернулась 18.10.2021року. Норми права, що підлягають застосуванню: Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України в постанові від 6 квітня 2016 року № 6-409цс16 роз`яснив,що у трудовому спорі строк звернення до суду відповідно до ст. 233КЗпП України складає три місяці, в тому числі і для спорів щодо виплат працівнику, передбачених законодавством у день звільнення; при цьому, тримісячний строк починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку і застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2020 (наступний день після звільнення) по 01.10.2021 (в межах заявлених позовних вимог) суд виходить з наступного. За затримку розрахунку при звільненні настає відповідальність роботодавця, передбачена ст.117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду першої інстанції при вирішенні вказаного спору, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до роз`яснень, що містяться в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно п. 8 якої, нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Враховуючи, що всі суми належні позивачу при звільненні в день звільнення не були йому виплачені, тому суд вважає, за затримку розрахунку при звільненні настає відповідальність роботодавця, передбачена ст.117 КЗпП України, а саме: виплата звільненому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В даному випадку по день звернення до суду, тобто 18.10.2021 року, як просить в позовних вимогах позивач. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved