Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

У липні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є мешканцями і власниками квартир в житловому будинку за адресою смт. Воловець, вул. Шевченка, № 1, Воловецького району Закарпатської області звернулися в суд із зазначеним позовом до [PERSON] селищної ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просили визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради «Про передачу у власність громадян селища державного майна» № 117 від 31 липня 2013 року, яким відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано у власність нежитлове приміщення в гуртожитку малосімейного типу в смт. Воловець, вул. Шевченка, № 1, Воловецького району Закарпатської області, та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно. Позов обґрунтовано тим, що позивачі є мешканцями і власниками квартир в гуртожитку для проживання сімей за адресою смт. Воловець, вул. Шевченка, № 1, проживають на третьому поверсі цього будинку і з часу вселення користувалися допоміжними приміщеннями, які знаходяться третьому поверсі. 31 липня 2013 року [PERSON] селищною радою було прийнято рішення № 117 « Про передачу у власність громадян селища майна», яким нежитлове допоміжне приміщення третього поверху, що використовувалося власниками квартир, було передано у власність відповідачів [PERSON], 2 [PERSON], [PERSON] у вигляді квартири № 36 «а» в смт. Воловець, вул. Шевченка, № 1, Воловецького району Закарпатської області, на підставі якого 01 серпня 2013 року відповідачам було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії А № 0012. Позивачі вважають, що відповідачем [PERSON] селищною радою внаслідок прийняття незаконного рішення та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно порушено їх право, як власників квартир цього будинку на користування допоміжними приміщеннями, передбачене частинами 1, 3, 4 статті 41 Конституції України, ч.2 статті 382 ЦК України, ч.2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, на думку позивачів, оскаржуване рішення суперечить рішенням Конституційного суду України ухваленим у справі № 4-рп/2004 від 02 березня 2003 року та в справі № 14-рп/2011 від 09 листопада 2011 року. У додаткових обґрунтуваннях до позову представник позивачів покликається на те, що рішення [PERSON] селищної ради прийняте з порушенням вимог ч.2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якою передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), жилому приміщенні у гуртожитку; з порушенням вимог пункту 4 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», згідно з яким передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинку), жилих приміщеннях у гуртожитку; з порушенням ч.1 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, згідно з якою цей закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Під тривалим проживанням у гуртожитках на законних підставах мається на увазі, проживання не менше пяти років. Порушення зазначених норм представник позивачів вбачає в тому, що відповідачі у переданому їм у приватну власність нежитловому приміщенні, як квартирі № 36 «а», не проживали взагалі. У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали з покликанням на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради позов не визнав, вважаючи, що рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради «Про передачу у власність громадян селища майна» № 117 від 31 липня 2013 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії А № 0012 від 01 серпня 2013 року видані уповноваженим органом в межах його компетенції. У запереченні на позов від 03 вересня 2015 року представник відповідача 3 покликається на те, що оскаржуване рішення прийняте у відповідності з вимогами ч.1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради, який розпорядився майном на підставі рішення [PERSON] селищної ради № 90 від 18 липня 2006 року «Про затвердження акту державної комісії про передачу у власність [PERSON] селищної ради гуртожитку по вул. Шевченка, 1, смт. Воловець». Зазначеним рішенням гуртожиток [PERSON] заводу «Електрон» був переведений у житловий будинок малосімейного типу, після проведеної реконструкції, та включений у перелік обєктів комунальної власності [PERSON] селищної ради. У запереченні представник відповідача зазначає на неправильність твердження позивачів про те, що передане у власність приміщення є нежитловим, тому що за рішенням виконкому [PERSON] селищної ради № 164 від 22 грудня 2011 року всі нежитлові приміщення колишніх загальних кухонь, душових, холів та буфету переведені в житлові приміщення з подальшою їх реконструкцією та заселення. Відповідачу [PERSON] та членам його сімї, житло було передано у власність, як учаснику бойових дій в Афганістані, який перебував на квартирному обліку у [PERSON] селищній раді. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що до одержання у власність квартири № 36 «а» проживав у тому ж будинку в см. Воловець, вул. Шевченка, буд. № 1, у квартирі 104, яку було приватизовано для членів його сімї. Вважає, що отримав квартиру у власність на законних підставах. Визнав, що реконструкція приміщення під квартиру не проводилася і він не проживав у цій квартирі жодного дня, оскільки позивачі чинять перешкоди. Представник відповідачів підтримав позицію відповідачів. Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, відповідачів та представників відповідачів, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав. Відповідно до ч.4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартир №№ 30, 31,32, 33, 34, 35, 42 в смт. Воловець, вул. Шевченка, 1, Воловецького району Закарпатської області, що підтверджено свідоцтвами про право власності на 4 нерухоме майно, виданими позивачам та членам їх сімей відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (а.с. 41 48). Згідно з рішенням виконавчого комітету [PERSON] селищної ради № 94 від 27 червня 2006 року «Про виділення квартири» [PERSON] та членам його сімї було виділено квартиру № 36 «а» по вул. Шевченка, буд. 1, в смт. Воловець (а.с.89). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] селищної ради «Про передачу у власність громадян селища державного майна» № 117 від 31 липня 2013 року відповідачу [PERSON] та членам його сімї [PERSON], [PERSON] передано у власність квартиру № 36 «а» в смт. Воловець, вул. Шевченка, 1, Воловецького району Закарпатської області (а.с.12). 01 серпня 2013 року відповідачу [PERSON] та членам його сімї видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії А № 0012, зокрема на квартиру № 36 «а» в смт. Воловець, вул. Шевченка, 1, Воловецького району Закарпатської області. Між сторонами виник спір з приводу передачі виконкомом [PERSON] селищної ради у власність відповідача [PERSON] та членам його сімї нежитлового приміщення загального користування в гуртожитку для проживання сімей, яке належить на праві власності позивачам. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] селищної ради та відповідач [PERSON] визнали, що приміщення, яке було передано у власність відповідачів в у порядку приватизації, до того часу було в загальному користуванні позивачів та інших мешканців гуртожитку, як допоміжне приміщення, а після приватизації ними квартир використовувалося як кладовки. Ця обставина підтверджена пунктом 2 рішення виконкому [PERSON] селищної ради № 164 від 22 грудня 2011 року «Про затвердження нумерації житлових приміщень в будинку малосімейного типу за адресою вул. Шевченка, 1», згідно з яким всі нежитлові приміщення колишніх загальних кухонь, душових, холів та буфету переведені в житлові приміщення з подальшою їх реконструкцією та заселення. Згідно з пунктом 4 Примірного положення про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, чинним на час виникнення спірних правовідносин, гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). Терміну «житловий будинок малосімейного типу» чинне законодавство не містить, тому покликання представника [PERSON] селищної ради на те, що 5 гуртожиток переведений у статус житлового будинку малосімейного типу не ґрунтується на законі. Згідно з пунктом 2 Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396, допоміжні приміщення у гуртожитку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового і санітарно-гігієнічного обслуговування його мешканців (душові, пральні, кухні, санвузли, сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, коридори (що знаходяться за межами кімнат у гуртожитках коридорного типу та за межами жилого блоку (секції), колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення через які прокладені мережі комунікацій, приміщення теплопунктів, котелень, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого гуртожиток персоналу, складські приміщення тощо), якими користуються всі мешканці гуртожитку. Пунктом 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян закріплено, що допоміжні приміщення передаються у спільну сумісну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до пункту 7 ч. 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до ч.2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кухні, санвузли, тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до статті 113 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. Гуртожиток для проживання сімей в смт. Воловець, вул. Шевченка, 1, в якому проживають позивачі, перебуває в спільній частковій власності позивачів та членів їх сімей - власників приватизованих квартир та [PERSON] селищної ради, що виконує повноваження власника щодо неприватизованих квартир. Таким чином, орган місцевого самоврядування не має права продавати, здавати в оренду або вирішувати питання надбудови, переобладнання допоміжних приміщень, без згоди власників приватизованих квартир. 6 Рішенням № 90 від 18 липня 2006 року [PERSON] селищна рада ухвалила перевести гуртожиток [PERSON] заводу «Електрон» у житловий будинок малосімейного типу після проведення реконструкції. Проте, як встановлено судом, реконструкція гуртожитку [PERSON] селищною радою не проводилася. Щодо виконання зазначеного рішення селищної ради представник відповідача доказів, зокрема про план реконструкції, виконання відповідних будівельних робіт та прийняття в експлуатацію, суду не надав. Відхиляючи твердження представника відповідача про те, що передане у власність відповідача [PERSON] та членів його сімї приміщення є житловим, тому що за рішенням виконкому [PERSON] селищної ради № 164 від 22 грудня 2011 року всі нежитлові приміщення колишніх загальних кухонь, душових, холів та буфету переведені в житлові приміщення з подальшою їх реконструкцією та заселення суд виходить також з того, що право власності позивачів на допоміжні приміщення закріплено законом і не може бути змінено на підставі підзаконних нормативних актів, яким є рішення [PERSON] селищної ради. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи наведене, доводи позивачів про те, що оскаржуване рішення [PERSON] селищної ради порушує їх право власності на допоміжні приміщення в гуртожитку, є обґрунтованими, оскільки таке рішення не відповідає вимогам закону. Конституційний Суд у рішенні від 02.03.2004 № 4-рп/2004 зазначив, що допоміжні приміщення (кухні, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Конституційний Суд у рішенні від 09.11.2011 № 14-рп/2011 зазначив, що положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир двох- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, 7 елементів зовнішнього благоустрою. На підставі встановлених судом фактичних обставин справи, та враховуючи вищевикладені положення закону та рішення Конституційного суду України суд визнав, що рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради Воловецького району Закарпатської області № 117 від 31 липня 2013 року «Про передачу у власність громадян селища державного майна» щодо передачі у власність в порядку приватизації [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартири № 36 «а» за адресою смт. Воловець, вул. Шевченка, буд. 1, Воловецького району Закарпатської області прийняте з порушенням вимог: -ч.4 статті 13, статті 41 Конституції України, -пунктів 2, 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396, -пункту 7 ч. 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», -ч.2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», -рішенням Конституційного суду України в справах від 02.03.2004 № 4-рп/2004 та від 09.11.2011 № 14-рп/2011. Оскаржуване рішення [PERSON] селищної ради суперечить також рішенню Європейського суду з прав людини ухваленому в справі «Серявін та інші проти України», прийняте 10 лютого 2010 року (остаточне рішення від 10 травня 2010 року) в пункті 46 якого зазначено, що: «Беручи до уваги зазначені вище висновки, що із самого початку заявники мали право на частку власності на горище, Суд вважає встановленим той факт, що після переобладнання горища під мансардний поверх, який було передано інвесторам, заявники втратили своє майно. Отже, їх позбавили їхнього майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу». Крім порушення права власності позивачів на допоміжні приміщення, [PERSON] селищна рада допустила також порушення вимог закону щодо заборони приватизації нежитлових приміщень, та особами, які не мали право на приватизацію з огляду на те, що не проживали в цьому приміщенні, як того вимагає закон. Цю обставину в суді визнав відповідач [PERSON], який підтвердив, що позивачі не допускали його у це приміщення, яке вони використовували як кладовки. З врахуванням того, що рішення [PERSON] селищної ради № 117 від 31 липня 2013 року прийняте з порушенням закону, суд визнав, що підлягає задоволенню позовна вимога щодо визнання недійсним виданого на підставі такого рішення також свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії А № 0012 від 01 серпня 2013 року, виданого відповідачам [PERSON] та членам його сімї. На підставі ч.1 статті 88 ЦПК України сплачені позивачами судові витрати підлягають стягненню на їх користь з відповідача [PERSON] селищної ради, яка прийняла незаконне рішення та видала свідоцтво про право власності на нерухоме 8 майно.

Outcome: approved