Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до редакції газети «Автограф», [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення моральної шкоди. Позивачка, яка є політичним діячем, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області зазначала, що опублікована [INFO] в газеті «АVтограф» інформація викладена у статті «[INFO]» є фактичним твердженням, завідомо недостовірна та неправдива і є такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію як публічної особи. Позивачка вказувала на те, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації їй завдана моральна шкода яка полягає у душевних стражданнях в зв`язку із протиправною поведінкою по відношенню до неї, оскільки автором статті позивача зображено як особу яка порушує закон та останнім ставиться під сумнів законність її джерела доходу, якій вона витратила на поїздку за кордон у 2016 році. Враховуючи викладене просила суд визнати недостовірною та спростувати опубліковану інформацію, а також стягнути з редакції газети «Автограф» моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 листопада 2019 року представнику відповідача, редакції газети «Автограф» - адвокату Михайлюк К.А., відмовлено в задоволенні клопотання про долучення доказів до матеріалів цивільної справи. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладенні вище обставини. Представник відповідача - редакції газети адвокат Михайлюк К.А. прохав суд ухвалити рішення яким в задоволенні позову відмовити посилаючись на ті обставини, що поширена інформація містить оціночні судження, має суспільний інтерес до позивача, як до публічної особи і на думку останнього, автор статті не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував лише результати своїх висловлювань. На думку представника відповідача в даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей, а те, що оспорена інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача останньою не доведено. Головний редактор газети [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення вимог позивача, підтримавши позицію представника газети адвоката Михайлюк К.А., одночасно додавши, що поширена в статті інформація щодо наявних станом на 2016 рік вкладів позивача у банківській установі «Фінанси та Кредит» була поширена у статті з іншого джерела - статті інтернет видання «Кременчук TODAY» у червні 2016 року, яка була відома позивачу та не спростована останнім до цього часу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наданні суду письмові докази та матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі [INFO] в газеті «AVтограф» № [NUMBER], видавець: Редакція газети «Автограф», головний редактор [PERSON] , опубліковано статтю ««[INFO]» у якій зазначено: «… Коли її запитали про гроші на поїздку, вона розповіла, що мала 120 гривень в банку … «Фінанси та Кредит». Звернемо увагу на кілька важливих моментів. По - перше, [PERSON] завжди скаржилася, що живе дуже бідно. І навіть квартиру оформила в довгострокову іпотеку. Тоді звідки в неї раптом з`явилося на рахунку так багато грошей? І чому вона їх так просто витрачає на мандрівку в Америку, замість погасити іпотеку? По - друге, яким чином [PERSON] повернули гроші з рахунку в той час, як тисячі українців чекали своєї черги? У зв`язку з цим нагадаємо, що за версією правоохоронців, одним із шляхів виводу грошей Нацбанку через «Фінанси і Кредит» були позики людям оточення [PERSON] [PERSON] , як знають кременчужани, давно є саме такою людиною. Але є ще одна версія. Як відомо, [PERSON] звинувачують в тому, що вона причетна до зникнення з рахунків ОСББ 200 тисяч гривень. Зникли ці гроші десь якраз в той час, коли [PERSON] готувалася до першої поїздки в США. «Співпадіння? Не думаємо!»; Разом із наведеною вище статтею, також опубліковано фотографію позивача поряд з транспортним засобом та напис «У США [PERSON] ШИКУВАЛА НА КРУТИХ АВТОМОБІЛЯХ». На час опублікування статті, позивач, являлась політичним діячем, публічною особою, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області, була кандидатом в народні депутати та на посаду Кременчуцького міського голови, є присяжним засідателем Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області . Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що [PERSON] є політичним діячем, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області, тобто є публічною особою, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є значно ширшими, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності міста, та її безпосередні дії становить суспільний інтерес. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» № ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Так, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)». Як вбачається з пояснень позивача наданих в судовому засіданні та викладених у своїй промові під час судових дебатів, зазначену у статті інформацію «» …як відомо. [PERSON] звинувачують в тому, що вона причетна до зникнення з рахунків ОСББ 200 000 грн.» остання сприймає та трактує як таку що свідчить про відкриття відносно неї кримінального провадження та як наслідок, обвинувачення останньої правоохоронними органами у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею КК України. Суд не погоджується з такою позицією позивача, вважаючи його помилковим тлумаченням норм чинного законодавства що регламентують розгляд даної категорії цивільних справ та власним трактуванням змісту наведеної в статті інформації, виходячи з наступного. З урахуванням наведених вище норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що поширене у статті висловлювання «…звинувачується в тому що вона причетна …» без конкретизації автором статті хто саме звинувачує останню у причетності до зникнення коштів з рахунку ОСББ, чи то правоохоронні органи, чи то мешканці будинку [ADDRESS] за заявою одного з яких до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості щодо незаконного заволодіння посадовими особами ОСББ коштами мешканців зазначеного будинку за частиною 1 статті 190 КК України, є власним судженням автора статті та оцінкою наявної в нього інформації і як наслідок не може трактуватися як інформація щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності та вчинення останньою кримінального правопорушення. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Із врахуванням правових позицій Верховного Суду якими визначено що конкретну фразу потрібно оцінювати лінгвістично, а не лише формально, також не вбачається підстав для сприйняття розповсюдженої в статті інформації як такої що свідчить про притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили, що інформація про наявний рахунок позивача в банку «Фінанси та Кредит» була поширена у статті з іншого джерела, а саме з опублікованої в червні 2016 року виданням «Кременчук TODAY» статті під назвою «[INFO]». Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1). Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III). Суд, дослідивши надані стороною відповідача докази, констатує що дійсно зазначені вище відомості щодо наявних у позивача рахунків в банку «Фінанси та Кредити» наведені у статті видання «Кременчук TODAY» під назвою «[INFO]» розповсюджених в червні 2016 року. Позивач в судовому засіданні підтвердила той факт, що вона була заздалегідь обізнана зі змістом цієї статті, за захистом свого порушеного права ані до суду з позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації, а ні з вимогою про спростування недостовірної інформації до редакції газети не зверталась. Із врахуванням наведених норм права, суд також вважає що в зазначеній частині вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки інформація яку остання прохає визнати недостовірною не є висновками самого журналіста, а ця інформація була поширена з джерела іншого засобу масової інформації. Що ж стосовно визначеного у статті розміру відкритого у банківській установі вкладу позивача в розмірі 120 грн., суд вважає, що зазначена інформація не є в розумінні вимог чинного законодавства, такою що ганьбить честь позивача та її ділову репутацію, як політичного діяча та публічної особи. Щодо інших розповсюджених в статті відомостей стосовно поїздки позивача до СЩА у вигляді питань та відповідей автора статті, суд приходить до висновку що в даному випадку відсутні факти, які б доводили, що зазначені висловлювання журналістом, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача, а не з метою сформувати думку про позивача та довести до відома громадськості інформацію, що становить громадський інтерес. Автор лише виклав свою оцінку, шляхом узагальнення наявної в нього інформації, а тому підстави для задоволення вимог позивача, в тому числі, і щодо стягнення моральної шкоди, відсутні. У разі, якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Проте, зазначеним правом позивач [PERSON] не скористалася. Підсумовуючи викладене вище, суд вважає за необхідне зазначити, що правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого. Вирішуючи спір та повністю відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд приймає до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами), за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами) в редакції, яка була чинна на час звернення [PERSON] до суду із позовом, були передбачені ставки судового збору в наступних розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (тобто 768 грн. 40 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб Таким чином, сума судового збору при зверненні до суду із даним позовом, яка мала бути сплачена, становить 3 536 грн. 80 коп. (дві вимоги немайнового характеру 768 грн. 40 коп. х 2 = 1 536 грн. 80 коп., та одна вимога майнового характеру (200 000 грн. 00 коп. х 1% = 2 000 грн. 00 коп.). За результатом судового розгляду вимоги позивача не підлягають задоволенню, та із врахуванням ухвали Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2019 року, якою позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі, суд приходить до висновку, що судовий збір, який підлягає стягненню з позивача на користь держави, складає 3 536 грн. 80 коп.

Outcome: approved