Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 25.04.1997 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації шлюбів 25.04.1997 року зроблено відповідний актовий запис за № 150. Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина [PERSON], 22.10.1997 року. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з листопада 2015 року, спільно господарство не ведуть, проживають разом. Позивач просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем зареєстрований 25.04.1997 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації шлюбів 25.04.1997 року зроблено відповідний актовий запис за № 150. Ухвалою суду від 11.04.2017 року сторонам було надано строк на примирення два місяці. Ухвалою суду від 12.06.2017 року провадження по справі було відновлено. Позивач після відновлення провадження по справі у судове засідання з'явилася, наполягала на розірванні шлюбу. В судовому засіданні пояснила, що проживають разом, спільно ведуть господарство, шлюбні стосунки підтримують. Неповнолітніх дітей не має. Відповідач зловживає спиртними напоями. Просила після розірвання шлюбу прізвище залишити "Соломко". Відповідач після відновлення провадження по справі у судове засідання з'явився, в задоволені позову просив відмовити, заперечував проти розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось і журнал судового засідання не вівся. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 9 Конституції України\~\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 25.04.1997 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації шлюбів 25.04.1997 року зроблено відповідний актовий запис за № 150. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], 22.10.1997 року, який є повнолітнім. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Сімейне життя позивача з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги. Сторони ведуть спільне господарство, проживають разом, підтримують сімейні стосунки. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання сторонам строку для примирення не дало бажаних результатів, оскільки після відновлення провадження по справі позивач наполягала на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просить залишити їй прізвище «Соломко», на підставі ст. 113 СК України суд вважає за можливе залишити позивачці після розірвання шлюбу прізвище «Соломко». Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, їх сімя розпалася остаточно та відновлена бути не може, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача судові витрати, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved