Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила зобов`язати ПАТ «Дельта Банк» не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні майном: вантажним автомобілем марки МАN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , тип ТЗ: вантажний рефрижератор, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований РЕП 2-го НРВ ДАЇ в м. Кременчук - ВДАЇ в Полтавській області 13 жовтня 2007 р., який є її власністю, шляхом повідомлення її про місце знаходження даного вантажного автомобіля, а також зобов`язати відповідача здійснити всі дії щодо повернення цього майна з передачею ключів. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.10.2015 р. є власником спірного автомобіля. Разом з тим, 13.11.2015 р. державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області винесено постанову про арешт зі складанням опису належного їй транспортного засобу. Рішенням цього ж суду у справі 524/10776/14 визнано припиненою заставу №б/н від 25.10.2007 р., яка забезпечувала зобов`язання [PERSON] перед АКІБ «УкрСиббанк». А також припинені обтяження, що внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, щодо вказаного транспортного засобу. На підстав чого, 29.05.2015 були вилучені відповідні записи із Державного реєстру. Крім того, тим же судом 07.06.2017 у справі 524/4996/16 вирішено звільнити автомобіль МАN з-під арешту, накладеного на підставі постанови від 07.09.2015 р. у ВП 42679005. Рішення було направлено до УДВС ГТУЮ у Полтавській області та АТ «Дельта Банк», як третім особам у справі. Втім тільки 28.11.2017 державним виконавцем було знято арешт з ТЗ, накладеного постановою від 07.09.2015 в рамках ВП 42679005. При чому виконавцем не вчинено жодних дій щодо повернення описаного майна і їй не відомо місцезнаходження автомобіля. Звернувшись до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою повернути майно, відповіді не отримала, в зв`язку з чим звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. 25.01.2021 року від позивача надійшли доповнення до позову, в яких вона просить приєднати до матеріалів справи висновок судової автотоварознавчої експертизи №7 від 18.01.2021 року про визначення ринкової вартості автомобіля, та одночасно просить покласти витрати за проведення експертизи на відповідача. Так, відповідно до положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з-поміж іншого, вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, тощо. Таким чином, слід дійти висновку, що всі необхідні, процесуальні дії, проводяться судом в підготовчому судовому засіданні, після закриття якого, справа розглядається по суті, на підставі зібраних доказів. Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що заява позивача про приєднання до матеріалів справи висновку експерта подана після закриття підготовчого засіданні, суд залишає її без розгляду і відповідно не приймає до уваги при ухваленні рішення. Тим більше, що висновок про вартість автомобіля не впливає на суть позовних вимог. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.10.2015 р. у справі №524/5536/15 є власником автомобілямарки МАN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , тип ТЗ: вантажний рефрижератор, державний номер [NUMBER] (а.с. 13). 13.11.2015 р. державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Дрібною Ю.А. постановою в рамках ВП 42679005 згідно заяви представника ПАТ «Дельта Банк» від 29.10.2015 р., транспортний засіб (МАN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , тип ТЗ: вантажний рефрижератор, державний номер [NUMBER] ), що належить [PERSON] і перебуває на зберіганні у представника ПАТ «Дельта Банк» та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бальзака, 16, доручено відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві провести опис та арешт вказаного транспортного засобу, який зареєстрований на ім`я [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.03.2015 р. у справі 524/10776/14 розглянуто позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] та зустрічні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», за результатами розгляду ухвалено рішення: у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічні вимоги задоволені частково. Визнано заставу рухомого майна [PERSON] , на підставі договору застави № б/н від 25.10.2007 р., укладеним між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» такою, що припинена на підставі повного виконання зобов`язання, забезпеченого заставою. Припинено обтяження, що внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна за такими записами: № 5918116 від 26.10.2007 р. та № 13945464 від 10.10.2013 р. на рухоме майно [PERSON] , а саме: вантажний автомобіль МАN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , тип ТЗ: вантажний рефрижератор, державний номер [NUMBER] , що виникло на підставі договору застави № б/н від 25.10.2007 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/43483557). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.06.2017 у справі 524/4996/16 розглянуто позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області про звільнення майна з акта опису та звільнення майна з-під арешту, зобов`язання вчинити дії, за результатами розгляду позову ухвалено рішення, яким автомобіль МАN звільнено з-під арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця від 07.09.2015 р. ВП № 42679005 транспортний засіб - вантажний автомобіль марки МАN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , тип ТЗ: вантажний рефрижератор, державний номер [NUMBER] (а.с. 17-18). Постановою ст. державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Лукмасла М.М. від 28.11.2017 р. у ВП 42679005 припинено чинність арешту нерухомого майна, накладеного постановою ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області з ВП 42679005 від 07.09.2015 р. (а.с. 19). З акта огляду та тимчасового затримання ТЗ № 60 від 15.10.2014 вбачається, що автомобіль МАN державний номер [NUMBER] затримано та доставлено до штраф-майданчика за адресою: м. Переяслав, вул. Лагерна, 36 (а.с. 21). З акта опису й арешту майна від 31.10.2014 року вбачається, що ТЗ МАNдержавний номер [NUMBER] був переданий на відповідальне зберігання представнику ПАТ «Дельта Банк» НауменкуД.О. за довіреністю від 25.10.2013 року. Місто зберігання майна за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе 39 (а.с. 22-25). Згідно вимоги про повернення автомобіля з відповідального зберігання від 28.12.2017, яка надсилалась [PERSON] на адресу ПАТ «Дельта Банк» й отримано останнім 02.01.2018 (а.с. 26-28), власник ТЗ просила повернути її майно. Відповіді на вимогу надано не було і матеріали справи не містять докази про зворотне. Представник відповідача в судовому засіданні 27.05.2021 р. заявив, що в банку відсутні документи, які б свідчили про факт передачі автомобіля на зберігання. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК визначено способи захисту права, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У розумінні положень ст. 391 ЦК України право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник речі, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. На підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення. Як видно із матеріалів справи, належний позивачу на підставі рішення суду автомобіль, було передано на відповідальне зберігання представнику ПАТ «Дельта Банк», що діяв на підставі довіреності від 05.10.2013 р. (а.с. 22-25). У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду неодноразово зазначалося, що саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови від 15.03.2018 у справі № 300/690/16-ц, від 28.03.2018 у справі № 332/4891/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 589/4556/16, від 28.03.2018 у справі № 372/918/16-ц). Факт порушення прав позивача доведено матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами. Відповідач хоча і не надав відзив на позов, проте його позиція очевидна і підтверджена представником відповідача в судовому засіданні. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приймаючи до уваги надання позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Отже, суд дійшовши висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту свого права, задовольняє позовні вимоги. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved