Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1 / 2 частку кв. [ADDRESS] (до перейменування- [ADDRESS] . Позов обгрунтований тим, що дана квартира є об"єктом права спільної сумісної власності сторін, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1979 року, оскільки, як кооперативна квартира, отримана під час шлюбу у 1993 році. Сторони мають двох повнолітніх дітей. З 2015 року позивач разом із відповідачем, дочкою та онукою проживають у спірній квартирі. Шлюбні відносини із відповідачем погіршуються з кожним днем, спільне господарство відсутнє, відповідач чинить перешкоди у користуванні вказаною квартирою-виганяє із квартири, відключає світло, не дає можливості користуватись бойлером та лоджією, погрожуує фізичною розправою, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до органів поліції. Шлюбний договір відсутній. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов, пояснивши, що спірна кооперативна квартира отримана за час шлюбі із відповідачем, пайові внески сплачені за спільні кошти, відповідач чинить перешкоди у користуванні даною квартирою, вона бере участь в утриманні квартири, шлюб із відповідачем не розірваний. Дана позиція підтримана в судовому засіданні представником позивача адвокатом Салій О.О.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивач не має відношення до спірної кооперативної квартири, він сплатив пайові внески та здійснює оплату комунальних послуг, позивач не сплачує комунальні послуги, у квартирі проживає він, позивач та дочка, останні не беруть участі в утриманні квартири, у нього недостатньо коштів на лікування та продукти, він є особою з інвалідністю 2 групи і учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у позивача також наявні будинки по [ADDRESS] , син проживає в іншому місці, наявні борги по комунальних послугах, шлюб із позивачем не розірваний. Заяви чи клопотання сторін під час судового розгляду відсутні. Із врахуванням доказів по справі судом встановлено слідуюче. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1979 року. Згідно копії ордеру на житлове приміщення від 27 січня 1993 року наявна інформація про його видачу на ім`я [PERSON] , щодо трикімнатної кв. [ADDRESS] , склад сім`ї: [PERSON] -дружина, [PERSON] -дочка, [PERSON] -син. Відповідно до копії довідки ОСББ «Автомобіліст» від 10 січня 2011 року [PERSON] є членом даного об`єднання, який отримав квартиру у будинку-кооперативу -кв. [ADDRESS] , пайовий внесок за квартиру у розмірі 17212 руб. повністю сплатив 25 грудня 1992 року. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2003 року [PERSON] є власником спірної квартири в цілому, реєстрація права власності проведена 04 вересня 2003 року, що підтверджується також даними з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… від 02 квітня 2020 року. Вказані обставини сторонами в судовому засіданні не заперечуються, також останніми зазначено про наявність тривалих неприязних відносин між собою. Згідно ст.ст.15, 16 Закону України «Про власність», чинними станом на час отримання ордеру 27 січня 1993 року та реєстрації права власності на спірну квартиру 04 вересня 2003 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст.22 чинного на час виникнення спірних правовідносин Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідні положення містить і ст.60 СК України, чинного на час подання позову. Стаття 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначала, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення містить ст.70 СК України. Тобто пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Положення законодавства, як чинного на час повної виплати пайових внесків за квартиру, так і чинного на час подання позову, закріплювали презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у\~ст.60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~ст.368 ЦК України. Частиною 1\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~принципу справедливості розгляду справи судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що пайові внески за спірну кооперативну квартиру сторони вносили, перебуваючи у шлюбі і за рахунок спільних коштів, тому набута ними квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, при цьому презумпція спільності права власності подружжя на квартиру, яка набута ними за час шлюбу, відповідачем у встановленому порядку не спростована. Також судом враховується, що майно, набуте подружжям у шлюбі, має режим спільної сумісної власності і належить обом з подружжя у рівних частках у силу законодавства незалежно від того, хто з них є його титульним власником. Реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за одним із подружжям не припиняє право іншого на це майно, так як дане право закріплене законом. За таких обставин позов підлягає задоволенню повністю шляхом визнання за позивачем права власності на 1 / 2 частку кв. [ADDRESS] (до перейменування- [ADDRESS] , яка є об"єктом права спільної сумісної власності сторін, із залишенням права власності на 1 / 2 частку даної квартири за відповідачем, що відповідає змісту ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.70 СК України і не свідчить про позбавлення відповідача його майнових прав і недодержання принципу непорушності права власності. Посилання відповідача [PERSON] на наявність іншого майна не позбавляє права останнього на звернення до суду у встановленому порядку щодо його поділу. Щодо посилань відповідача [PERSON] на сплату комунальних послуг суд враховує положення ст.319 ЦК України, згідно якої власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України\~передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо\~інше не встановлено договором або законом. Під час розгляду справи також встановлено, що відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи і є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. За таких обставин відповідач звільнений від сплати судового збору. Частиною 6 ст.141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved