Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до відповідачів з позовом про визнання договору дарування недійсним. На підставу своїх вимог спирається на те, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року у справі №701/1016/16-ц визнано недієздатною [PERSON] , [INFO] . Також даним рішенням суду призначено [PERSON] , [INFO] , жительці [ADDRESS] опікуном її сина [PERSON] , [INFO] , з метою забезпечення захисту особистих, майнових та немайнових прав останньої. Після призначення опікуна на запит про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] . У даному житловому будинку зареєстровано постійне місце проживання [PERSON] , яка перебуває в шлюбі з [PERSON] - відповідачем по справі. Позивачу стало відомо, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] було відчужено відповідачами згідно договору дарування від 17.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г. Також було відчужено відповідачами земельну ділянку площею 0,5666 га., під кадастровим номером 7123187500:01:001:0010 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було попередньо зареєстровано за [PERSON] 10.02.2005 року згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 10.02.2005 року, виданого виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 29 листопад 1994 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Рогівською сільською радою Маньківського району Черкаської області, актовий запис №11, після укладення шлюбу подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] ». Позивач ззаначає, що 17.12.2013 року [PERSON] було відчужено спільне майно подружжя. При цьому, за наявними сукупними даними, майно було відчужено під час хвороби позивача-співвласниці майна, що підтверджується даними висновку судово-психіатричного експерта №90 від 03.03.2017 року, експертиза проводилась в процесі судового розгляду справи Маньківського районного суду Черкаської області №701/1016/16-ц про визнання недієздатною [PERSON] . З метою отримання інформації щодо укладення вищевказаного договору та оформлення прав власності опікун звернувся до Маньківського відділку Комунального підприємства «Черкаське областне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Зокрема, [PERSON] , виконуючи обов`язки як опікун по захисту майнових прав матері [PERSON] , опікун звернувся за отриманням інформації щодо належного їй майна - житлового будинку по [ADDRESS] . Зокрема, опікун звернувся надати наявну інформацію щодо оформлення прав власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , та надати засвідчені копії наявних у відділку БТІ правовстановлюючих документів на вказане майно: свідоцтво про право власності [NUMBER] від 10.02.2005 року, видане виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області з витягом про реєстрацію права власності та договір дарування від 17.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., з витягами. Листом від 26.05.2017 року відділком БТІ повідомлено, що надання інформації з матеріалів інвентаризаційної справи надається власнику майна або довіреній особі та надано лише копію свідоцтва про власності на нерухоме майно від 10.02.2005 року, видане виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району Черкаської області, яке підтверджує спільність набуття майна. Позивач вважає, що за сукупністю наявних обставин вбачається, що всупереч вимогам закону, [PERSON] було відчужено спільне майно без згоди співвласника при наявності важкої хвороби в той час, коли вона (співвласниця) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент укладення правочину. Таким чином, з метою захисту конституційних прав на власність в цілому, як опікун звертаюся до суду в належний спосіб захищаючи права підопічної матері, оскільки на думку [PERSON] , існують всі підстави та докази вважати, що [PERSON] протиправно позбавлена своєї власності та просить суд визнати: правочин - заяву від імені [PERSON] від17 грудня 2013 р., зареєстрованої в реєстрі №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., якою надано згоду [PERSON] на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [PERSON] ; договір дарування житлового будинку від 17.12.2013 р. зареєстрований в реєстрі за №2295 та договір дарування земельної ділянки від 17.12.2013 р. зареєстрований в реєстрі за №2297 - недійсними та покласти судові витрати на відповідачів по справі, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Законний представник позивача [PERSON] , та представник законного представника позивача [PERSON] , в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судових повісток, причини неявки визнані поважними невідомі, оскільки в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судові повістки), [PERSON] у відповідності до положень ст. 130 ЦПК України, вважається особою, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутності на підставі зібраних доказів. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судових повісток, причини неявки визнані поважними невідомі, оскільки в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судові повістки), [PERSON] у відповідності до положень ст. 130 ЦПК України, вважається особою, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутності на підставі зібраних доказів.Заяву [PERSON] від 02.12.2019 р. про перенесення розгляду справи на іншу дату, суд розцінює як зловживання процесуальними правами та не бере до уваги як поважну причину неявки, оскільки [PERSON] подавала неодноразово аналогічні заяви з аналогічним змістом (заяви від: 22.02.2018 р., 26.04.2018 р., 17,05.2018 р., 04.06.2018 р., 31.08.2018 р.) про перенесення розгляду даної справи на іншу дату. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Пархета М.А., в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судових повісток, причини неявки визнані поважними невідомі, оскільки в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судові повістки), [PERSON] у відповідності до положень ст. 130 ЦПК України, вважається особою, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутності на підставі зібраних доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини: Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією вбачається, що [PERSON] є інвалідом 1 групи "А" безтерміново (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.11.1994 р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] (позивачка) зареєстрували шлюб (а.с.15). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок з усіма господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка за даною адресою площею 0,5666 га на праві власності належить [PERSON] . Підставою виникнення права власності на дане майно зазначено договір дарування житлового будинку від 17.12.2013 р. зареєстрований в реєстрі за №2295 та договір дарування земельної ділянки від 17.12.2013 р. зареєстрований в реєстрі за №2297, укладені між [PERSON] та [PERSON] , тобто між відповідачами по справі (а.с.13-14). Згідно договору дарування житлового будинку від 17.12.2013 р. зареєстрований в реєстрі за №2295 вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] (а.с.69). Згідно договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013 р. який зареєстрований в реєстрі за №2297 та укладений між [PERSON] та [PERSON] вбачається факт дарування земельної ділянки кадастровий номер 7123187500:01:001:0010 (а.с.211). Згідно заяви від імені [PERSON] від 17 грудня 2013 р., зареєстрованої в реєстрі №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., вбачається надання згоди [PERSON] на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по [ADDRESS] , [PERSON] . Вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося в період перебування в зареєстрованому шлюбі, при цьому заявляла, що умови договорів дарування вказаного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки їй відомі. Справжність підпису [PERSON] , було засвідчено приватним нотаріусом Старосвітською О.Г. (а.с.134). Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року у справі №701/1016/16-ц визнано недієздатною [PERSON] , [INFO] та призначено [PERSON] , [INFO] , жительці [ADDRESS] опікуном її сина [PERSON] , [INFO] , з метою забезпечення захисту особистих, майнових та немайнових прав останньої. (а.с.12). Згідно висновку судово-психіатричного експерта №90 від 03.03.2017 р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] , виявляє прояви хронічного стійкого психічного розгладу у формі судинної деменції( за даними медичної документації, прояви судинної деменції з 2011 р.) - через що на теперішній час вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с.16-18). Згідно висновку судово-психіатричного експерта №12 від 12.01.2018 р. вбачається, що комісія приходить до висновку про наявність у [PERSON] , [INFO] при вчиненні нею правочину - заяви від 17 грудня 2013 р., зареєстрованої в реєстрі №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., якою надано згоду [PERSON] на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по [ADDRESS] , [PERSON] , хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції - через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.170-173). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] 20.01.2005 р.(а.с.21). Законний представник [PERSON] - [PERSON] обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що всупереч вимогам закону, [PERSON] було відчужено спільне майно без згоди співвласника при наявності важкої хвороби в той час, коли вона (співвласниця) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент укладення правочину, тому на його думку існують всі підстави та докази вважати, що [PERSON] протиправно позбавлена своєї власності. Суд вирішуючи даний спір керується наступним. Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. За ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 319 ЦКУ власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. За ст. 321 ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 386 ЦК України Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 369 ЦК України, яка презюмує згоду всіх співвласників у разі вчинення одним із них правочину щодо розпорядження об`єктом спільної сумісної власності. У разі відсутності такої згоди інші співвласники з цих підстав можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Такий позов підлягає безумовному задоволенню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо за законом така згода мала бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена (ч. 3 ст. 65 СК України). В інших випадках правочин щодо розпорядження одним із співвласників об`єктом спільної сумісної власності може бути визнаний недійсним з мотивів відсутності згоди інших співвласників на його вчинення лише на вимогу цих співвласників та лише в тому разі, якщо буде доведено, що інша сторона правочину знала або за обставинами справи повинна була знати про відсутність згоди інших співвласників на його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 67 ЦК України, опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За ч. 2 ст. 225 ЦК України, у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. За ч. 3 ст. 225 ЦК України, сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.16 Постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Щодо посилання представника [PERSON] щодо застосування позовної давності, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав до застосування в даній справі позовної давності, оскільки договори дарування були вчиненні 17.12.2013 р., проте судом встановлено , що під час надання згоди на укладення даних договорів [PERSON] не усвідомлювала свої дії та не могла ними керувати, що підтверджується відповідним висновком №12 від 12.01.2018 р. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповіднодо ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих законним представником позивача та його представником достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що да\\ змогу суду дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 грн. 00 коп. (на момент подачі позову до суду) у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідачів у рівних частинах. На підставі викладеного,

Outcome: approved