Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У вересні 2019 року ТОВ «Сівер Україна» (далі по текст - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі- відповідач-1), державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламова Шаміля Ахмедбашаровича (далі- відповідач-2), третя особа: Прогресивна соціалістична партія України про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння. Так позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» МутайламоваШ.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо частки у 50/100 від нежитлових приміщень площею 1134,70 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння у недобросовісного набувача [PERSON] нежитлові приміщення №№97, 98, 102, загальною площею 564,50 кв.м.,що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м.за адресою [ADDRESS] ;визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, зареєстрованого на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» МутайламоваШ.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45762513 від 01.03.2019 щодо частки у 50/100 від нежитлових приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 544029380000. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.03.2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламов Ш.А. на підставі недійсних документів про право власності на об`єкт нерухомого майна прийняв рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення, які на праві власності належать ТОВ «Сівер Україна». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 року № 2-1413/07, законність якого підтверджена ухвалою Верховного Суду України від 09.04.2008 року у справі № 6-28727св07 та постановою Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 2-1413/07 [PERSON] відмовлено у визнанні його добросовісним набувачем приміщень Товариства та у визнанні за ним права власності на ці приміщення. Ухвалою суду від 08.10.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.11.2019 року. У відзиві на позовну заяву від 01.11.2019 року, відповідачем-2 зазначено, що позивачем об`єднано вимоги віндикаційного та негаторного позову, які є взаємовиключними, що є підставою для відмови у позові. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами недобросовісність набуття відповідачем-2 права власності на спірне нерухоме майно. 10.02.2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких останні зазначили, що позовну заяву підтримують як законну та обґрунтовану та просять її задовольнити. Зазначають, що вимога про витребування з чужого незаконного володіння є похідною від вимог про скасування державної реєстрації та визначення порядку виконання судового рішення. Ухвалою суду від 22.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, направив до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Представники третьої особи у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року у справі № 18/519 задоволено позов ТОВ «Сівер Україна» до Благодійного фонду «Християнський» про визнання права власності та виселення. За ТОВ «Сівер Україна» визнано право власності на приміщення площею 286, 3 кв. м та 278, 4 кв. м, які розташовані по [ADDRESS] , які зазначені на плані БТІ під літерою «А», та виселено відповідача із займаних приміщень. Постановою Вищого господарського суду України від 16 лютого 2004 року вказане рішення залишено в силі. 18 січня 2005 року ТОВ «Сівер України» зареєструвало право власності на зазначене приміщення у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності за реєстровим номером № 5227-П. Разом з тим, 01.03.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Мутайламовим Ш.А. прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на вказані нежитлові приміщення, які на праві власності належать ТОВ «Сівер Україна». У 2004 році ТОВ «Сівер Україна» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про зобов`язання БТІ зареєструвати за ним право власності на приміщення за адресою: [ADDRESS] , які зазначені на плані БТІ під літерою «А», загальною площею 564,50 кв.м, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень, а саме: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 першого поверху (справа № 22/476). Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 грудня 2004 року у справі № 22/476 позовні вимоги ТОВ «Сівер Україна» задоволені. Постановою Вищого господарського суду України від 06 квітня 2005 року вказане рішення скасовано, а провадження по справі припинено. На виконання цієї постанови 29 квітня 2005 року господарським судом міста Києва винесена ухвала про поворот виконання рішення від 29 грудня 2004 року. Існування прав на спірне майно відповідачі обґрунтовували рішеннями Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2004 року, якими були задоволені позови [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Благодійної організації «Благодійний фонд «Християнський» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалами Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року змінено спосіб і порядок виконання указаних рішень, а саме визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності за кожним на 1/3 частину нежилих приміщень № 102, 97, 98 по [ADDRESS] . На підставі даних ухвали суду [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 07 вересня 2004 року були видані реєстраційні посвідчення. 27 вересня 2004 року між [PERSON] , який діяв особисто та як представник [PERSON] , [PERSON] (продавці), та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень. За умовами договору [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив нежилі приміщення № 97 , 98 , 102 загальною площею 564,50 кв.м, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1 134,70 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2672. Право власності [PERSON] на зазначені приміщення 04 жовтня 2004 року було зареєстроване БТІ, про що зроблений запис в реєстрову книгу № 57П-53 за реєстровим № 5227-П. 16 листопада 2004 року ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року скасовані за нововиявленими обставинами, одночасно скасована реєстрація приміщень в БТІ на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2007 року у справі № 2-1413/07 задоволено позов ТОВ «Сівер Україна» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 97, 98, 102 загальною площею 564,50 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладений 27 вересня 2004 року між [PERSON] особисто та як представником [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «Сівер Україна» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 09 квітня 2008 року. Згодом, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2007 року у справі № 2-1413/07 було повторно оскаржено в апеляційному порядку особою, яка не була учасником даної справи - [PERSON] . Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах [PERSON] , задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року було скасовано в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Сівер Україна» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі № 2-1413/07, апеляційний суд вказував на те, що [PERSON] є співвласницею частини спірних приміщень як дружина покупця за оспорений договором - [PERSON] , тому мала бути залучена до розгляду справи. В грудні 2016 року ТОВ «Сівер Україна» звернулось до суду із позовом у даній справі до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу. Згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 2-1413/07 (провадження 61-6544св18) касаційну скаргу ТОВ «Сівер Україна» задоволено. Рішення апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в частині позовних вимог ТОВ «Сівер Україна» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2007 року в цій частині залишено в силі. Верховним Судом у справі № 2-1413/07 встановлено, що на час відчуження спірних приміщень відповідачами на підставі судових рішень, які згодом були скасовані, право власності на ці приміщення належало ТОВ «Сівер Україна», а самі приміщення знаходяться під арештом, тому незаконність такого відчуження тягне за собою недійсність правочину, на підставі статті 203 ЦК України. Судами у даній справі також установлено, що станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року права власності на спірні приміщення належали ТОВ «Сівер Україна» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а також діяла встановлена судом заборона на відчуження указаного майна. Установлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мали прав відчужувати спірні приміщення за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року. Вказані вище обставини встановлені в постанові Верховного суду від 29.04.2020 року у справі № 761/44652/16-ц та в постанові Верховного суду від 05.02.2020 року у справі № 761/4652/17. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтями 129, 129-1 Конституції України встановлена обов`язковість судових рішень. Також обов`язковість рішень суду гарантована ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як невід`ємний і принциповий елемент права на справедливий суд. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пп. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Разом з тим, відповідачем не було надано копії правовстановлюючого документа на нежитлові приміщення, які б підтверджували законні підстави для реєстрації права власності [PERSON] на вказані нежитлові приміщення, які на праві власності належать ТОВ «Сівер Україна». Відповідно до п. 12 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі- порядок), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів), а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав. Згідно з п. 18 Порядку, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та/або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав. Судом встановлено, що договір купiвлі-продажу від 27.09.2004 р. за реєстровим №2672, укладений на користь [PERSON] як покупця приміщень, визнано недійсним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 р. № 2-1413/07, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Як зазначалося за м. Києва від 22.11.2007 року у справі №22-5818/07; ухвалою Верховного Суду України від 09 квітня 2008 року у справі № 6-28727св07 та постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 2-1413/07, а також рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2017 року у справі № 761/44652/16-ц, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2017 року і постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 р. № 2-1413/07, встановлено, що [PERSON] не є добросовісним набувачем, так як приміщення дійсного власника вибули з його власності в незаконний спосіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК (п. 21); Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК (п. 26). Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов`язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів на підтвердження законних підстав для реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлові приміщення загальною площею 1134,70 кв.м, які розташовані по [ADDRESS] . Суд авдхидяє заяву відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки така є необгрунтованою. Так позивач оскаржує державну реєстрацію нерухомого майна, яка була здійснена 01.03.2019 року, а тому визначений у ч. 1 ст. 257 ЦПК України,позивачем не пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved