Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на даний час вони з відповідачем є співвласниками квартири [ADDRESS] (позивачці належить 7/12 частин, а відповідачу - 5/12 частин квартири). На даний час між ними існує спір щодо порядку користування вказаним жилим приміщенням та щодо сплати комунальних послуг. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) встановити порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] кімнату, площею 16, 1 кв.м., відповідачу [PERSON] - кімнату, площею 12, 7 кв.м. Місця загального користування залишити у спільному користуванні співвласників; 2) встановити наступний порядок оплати співвласниками [PERSON] та [PERSON] комунальних послуг за утримання квартири [ADDRESS] : - послуги з утримання будинку та прибудинкової території [PERSON] сплачує у розмірі 58, 33 частини від загальної суми, вказаної у платіжній квитанції; [PERSON] - 41, 67 частини від загальної суми, вказаної у платіжній квитанції; - плату за опалення квартири [PERSON] сплачує у розмірі 58, 33 частини від загальної суми, вказаної у платіжній квитанції; [PERSON] - 41, 67 частини від загальної суми, вказаної у платіжній квитанції; - оплата за користування домофоном, вивіз сміття, спожиту електроенергію, гарячу та холодну воду, газопостачання розподіляється пропорційно до фактично проживаючих у квартирі мешканців. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти встановлення запропонованого порядку користування жилим приміщенням. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] , що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2019 року та свідоцтвом про право власності на житло. Квартира складається з двох ізольованих кімнат, розміром 16, 1 кв.м. та 12, 7 кв.м., що підтверджується поверховим планом. Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами відсутній порядок користування жилим приміщенням, оскільки відповідач у квартирі не проживає. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У своїх позовних вимогах позивачка просить встановити наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: виділити у користування позивачці кімнату, площею 16, 1 кв.м., відповідачу - кімнату, площею 12, 7 кв.м. Місця загального користування залишити у спільному користуванні співвласників. Як вбачається з письмових матеріалів справи, доля кожного із співвласників у житловій площі квартири становить: позивачки - 58, 33 частин квартири, відповідача - 41, 67 частин. Суд вважає, що визначення саме такого порядку користування жилим приміщенням, який зазначений у позовній заяві, не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування квартирою, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності, не змінює ці частки. Також суд вважає за можливе встановити порядок оплати співвласниками комунальних послуг за утримання квартири відповідно до прохальної частини позовних вимог, оскільки він повністю відповідає часткам співвласників у квартирі. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави, оскільки позивачка та відповідач звільнені від сплати судового збору згідно із вимогами Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного,

Outcome: approved