Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У квітні 2016 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що квартира [ADDRESS] у 1994 році була приватизована та належить: [PERSON], [PERSON], [PERSON], по 1/3 частині за кожним, останній помер [INFO], проте після його смерті [PERSON] для прийняття спадщини до нотаріусу не зверталась, оскільки вважала, що належна померлому частини квартири перейди до її власності автоматично. У січні 2015 року позивачка виявила відсутність оригіналу свідоцтва про право власності на житло, у зв'язку з неможливість отримання правовстановлюючого документу, позивачі змушені звернутись до суду з даним позовом, яким просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину вказаної квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON] та на 1/3 частину - як учасника приватизації, а за [PERSON] - право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явились, надали заяви з проханням про розгляд справи за їх відсутності та задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності, залишивши вирішення спору на розсуд суду. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до копії свідоцтва про право власності на житло від 26.05.1994 року, виданого ДП «Житловик» квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована у рівних частках за [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила своє прізвище на прізвище чоловіка «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [INFO] помер [PERSON]. Згідно особового рахунку [NUMBER] у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (донька [PERSON].), при цьому [PERSON] (батько [PERSON].) був зареєстрований до [INFO]. У відповідності до листа Департаменту міського майна Маріупольської міської ради від 27.01.2016 року за № 07-4/272 квартира [ADDRESS] згідно розпорядження органа приватизації ДП «Житловик» від 26.05.1994 року № 20791 була передана в загальну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], про що було 17.06.1994 року видане свідоцтво про право власності на житло від 26.05.1994 року за № 20791, проте на сьогоднішній день відсутній порядок видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло. Крім того, згідно відомостей з МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» та Державних реєстрів речових прав дані про реєстрацію право власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. Постановою приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. від 11.03.2016 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу щодо належності квартири [ADDRESS] спадкодавцеві, проте у відповідності до ст. 1223, 1261, 1268 ЦК України право власності на спадкове майно може бути визнане в судовому порядку. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Вирішуючи позов по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як вбачається з листаВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4/13 від 16.05.2013 року суди по різному тлумачать пункти 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз.3 п.1 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки, [PERSON] помер 1998 року, тобто спадщина після його смерті відкрилася і була прийнята до 1 січня 2004 року, тому при розгляді вказаної справи застосуванню судом підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як вбачається з вимог ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місце відкриття спадщини є останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно з вимог ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Частина 1 ст. 529 ЦК УРСР передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON], яка є такою, що прийняла спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] у виді 1/3 частки квартири [ADDRESS], оскільки постійно мешкала на час смерті з спадкодавцем та відповідно до наданої суду копії спадкової справи після смерті [PERSON], інші спадкоємці відсутні. Кім того, згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді даних справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. На час вчинення цієї дії - приватизації квартири, діяв ЦК Української РСР та Закон України «Про власність». Статтею 128 ЦК УРСР було визначено, що право власності у набувача майна виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру - 02.11.1998 року, передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру шляхом її викупу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який набрав чинності 19 червня 1992 року приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.8 цього ж Закону, передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів родини, які постійно мешкають в цій квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Як зазначалось вище, пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у своїй постанові №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. Таким чином, станом на 1994 рік цивільне законодавство не передбачало державної реєстрації квартири і право власності на квартиру виникало після передачі цієї квартири органом приватизації та оформлення свідоцтва про право власності на неї у рівних частках за [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме по 1/3 частки за кожним. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], після її приватизації, при цьому [PERSON] також є спадкоємицею 1/3 частини вказаної квартири після смерті її батька, а отже заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить із положень ст. 1 ЦПК України, відповідно до яких задачами цивільного судового провадження є захист порушених та невизнаних прав свободі та інтересів фізичних осіб, зокрема позивачів, щодо права власності на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved