Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Івано-Франківського міського центру зайнятості про стягнення 9 385,03 грн. компенсаційних втрат внаслідок порушення термінів виплати допомоги по безробіттю за період з 01.08.2012 року по 22.06.2015 року, стягнення судових витрат, посилаючись на те, що постановою Івано-Франківського міського суду від 19.11.2012 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.04.2016 року з відповідача на її користь стягнуто 12 390,93 грн. допомоги по безробіттю за період з 27.11.2009 року по 06.07.2010 року з індексацією. На виконання вказаного рішення Івано-Франківським міським судом 27.04.2015 року було видано виконавчий лист, по якому 13.05.2015 року ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Однак, кошти на виконання рішення суду позивачкою отримані тільки 22.06.2015 року, а тому просила стягнути з відповідача індексацію за користування коштами за період з 01.08.2012 року по 22.06.2015 року, що становить 9 385,03 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, просила відмовити в задоволенні позову у звязку з тим, що відповідачем виконано постанову Івано-Франківського міського суду від 19.11.2012 року без порушення строків виплати допомоги по безробіттю, оскільки, з даного приводу тривали два судові процеси. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання рішення суду щодо виплати допомоги по безробіттю. Судом встановлено, що постановою Івано-Франківського міського суду від 19.11.2012 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.04.2016 року з відповідача на її користь стягнуто 12 390,93 грн. допомоги по безробіттю за період з 27.11.2009 року по 06.07.2010 року з індексацією (а.с.6-9, 37-43). Після набрання 16.03.2015 року постановою Івано-Франківського міського суду від 19.11.2012 року (згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року) законної сили Івано-Франківським міським судом 27.04.2015 року було видано виконавчий лист, по якому 13.05.2015 року ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №47476095 (а.с.10). Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2015 року рішення суду виконано в повному обсязі. А тому на підставі п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 ЗУ Про виконавче провадження виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0907/2-а-14240/2011 виданого 27.04.2015 року Івано-Франківським міським судом закінчено (а.с.11). Отже, за період, який вказаний позивачкою в позовній заяві (з 01.08.2012 року по 22.06.2015 року) допомоги по безробіттю позивачці відповідачем не виплачена. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, лише 23.06.2015 року в порядку примусового виконання судового рішення позивачці було перераховано 12 390,93 грн. Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного положення статті 625 ЦК України регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами на підставі ухвалення рішення суду. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до наданого позивачкою висновку спеціаліста незалежної аудиторської фірми Аудит-сервіс ІНК від 14.07.2015 року сума індексації за прострочений період становить 9 385,03 грн. Будь-яких доказів, які б спростовували наданий позивачкою розрахунок заборгованості представником відповідача не представлено суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.(а.с.1) та 200,00 грн. за надання аудиторських послуг14, 15). На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 20, 509 611, 625 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved