Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач) подав до суду позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] (відповідачі), в якій просить визнати недійсним договір дарування, ј частини будинку з відповідною частиною господарських прибудов, що розташований за адресою [ADDRESS] (38а), укладений між [PERSON] , від імені якого діяла мати [PERSON] , та [PERSON] , що посвідчений Моршинською державною нотаріальною конторою 26 жовтня 1994 року за № 963. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що [INFO] помер його дід - [PERSON] . Він приходився йому дідом за батьківською лінією. Його батько [PERSON] помер [INFO] . Після смерті діда залишилась спадщина - будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У визначений законом 6-місячний строк він звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При цьому у нотаріуса при оформленні спадщини дізнався, що ј частина будинку, яка раніше належала йому, у 1994 році була подарована його мамою вже померлому нині діду. Про цей факт він раніше не знав, так як всі документи на цей будинок були у його покійного діда. Вказаний договір дарування у 1994 році був укладений від імені позивача його мамою, оскільки він на той час був неповнолітнім, про що, зокрема, зазначено у тексті самого договору. Станом на момент укладення договору йому було 17 років та через місяць мало виповнитись 18 років. Що саме спонукало мати укласти такий договір позивачу не відомо й досі. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у позові обставини, суду пояснив, що оспорюваний договір був укладений з порушенням вимог закону, оскільки відповідно до вимог ЦК України на час його укладення позивач сам мав право укладати такі договори за згодою батьків. Крім цього згоди органу опіки і піклування на укладення договору дарування не було, така згода була дана на укладення договору купівлі продажу, а мати уклала договір дарування. Крім цього, подав заяву про поновлення строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні [PERSON] представник відповідача [PERSON] стверджував про пропуск позивачем строку позовної давності, однак дане твердження не відповідає дійсності, так як позивач дізнався про договір дарування 20.07.2015 року коли отримав дублікат даного договору, а позовну заяву подано до суду 24.12.2015, тобто в межах строку позовної давності. Однак, якщо суд прийде до висновку про те, що строк позовної давності пропущений, просить його поновити, оскільки на час укладення вказаного договору, позивач був неповнолітній, при укладенні договору не був, йому не було відомо про такий договір, тому такий пропущений з поважних причин. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, знав про договір дарування так як проживав із своєю мамою, тривалий час не піклувався і не цікавився майном, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначив що позивач та відповідач [PERSON] є заінтересованими особами так як [PERSON] є його мамою і вони проживали разом в м.Кривий Ріг. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про визнання позову повністю та розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заяви учасників\~справи. Представником позивача подано заяву про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.235, 248, Т.2 а.с.47, 95). Представником позивача подано заяву про поновлення строків позовної давності (Т.1 а.с.131-133). Представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.211, 232, Т.2 а.с.4,35, 51, 68, 108,115). Представником відповідача подано клопотання про обов`язкову явку позивача в судове засідання (Т.1 а.с.230). Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору подано клопотання про розгляд справи за її відсутності (Т.1 а.с.208, 246, Т.2 а.с.4, 45) Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 01.08.2018 справу призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження (Т.1 а.с.195-196). Ухвалою судового засідання від 30.11.2018 відкладено розгляд справи (Т.1 а.с.236). Ухвалою від\~19.04.2019 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено судове засідання підготовчим засіданням (Т.2 а.с.22-23). Ухвалою підготовчого засідання від 19.04.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.2 а.с.29-30). Ухвалою судового засідання від 26.07.2019 відкладено розгляд справи (Т.2 а.с.54). 16.12.2019 судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №456/5116/15-ц відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] (Т.2 а.с.84-85). Ухвалою судового засідання від 13.03.2020 відкладено розгляд справи (Т.2 а.с.97). Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.02.2013 [PERSON] помер [INFO] (Т.1 а.с.7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.06.1990 [PERSON] помер [INFO] (Т.1 а.с.8). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20.01.1976 у м.Моршин у відділі ЗАГС Стрийського району Львівській області, актовий запис №3. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження від 15.10.1986 серії [NUMBER] (Т.1 а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.01.1977 батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.9). Відповідно до дубліката договору серії НАН № 126400 від 10.07.2015, який виданий державним нотаріусом Львівського державного нотаріального архіву Бичківською О.М. та зареєстрований в реєстрі за №179 (Т.1 а.с.10) та договору дарування від 26.10.1994, який посвідчений державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Дутко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №963 (Т.1 а.с.53-54) [PERSON] подарував [PERSON] ј частину будинку з відповідною частиною господарських прибудов, що розташований за адресою [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Стрийською держнотконторою 19.03.1991 за реєстром №994 та зареєстрованого в Стрийському МБТІ 18.06.1991 за №127. Відповідно до виписки з протоколу №32 від 27.06.1991 органу опіки і піклування Дзержинської районної ради народних депутатів м.Кривий Ріг дозволено гр. [PERSON] , так як вона являється законним представником спадкоємця - [PERSON] , [INFO] продаж ј частини належному йому майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кошти, які будуть отримані в результаті продажу ј належного спадкового майна, перерахувати на рахунок спадкоємця [PERSON] , в одну із ощад кас м.Кривого Рогу. (Т.1 а.с.55) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.1991 спадкоємцями майна [PERSON] , який помер [INFO] є неповнолітній син [PERSON] [INFO] , який спадкує Ѕ частину спадкового майна та на Ѕ частину спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом батькові померлого [PERSON] . (Т.1 а.с.55-56) Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації видано [PERSON] довідку характеристику №2035 від 24.10.1994 для подання в Моршинську державну нотаріальну контору з метою відчуження частини будинку. (Т.1 а.с.56-57) Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з не дотриманням на думку позивача відповідачем [PERSON] вимог законодавства при укладенні договору дарування, чим порушено права позивача. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції 1969 року, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994, Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суд повинен виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Відповідно до норм статтей 9, 10, 12 ЦК УРСР 1963 року правоздатність громадянина виникає в момент його народження і зміст правоздатності складає можливість мати права володіти, розпоряджатися та користування житлом, успадкувати майно, отримати житлове приміщення за договором дарування, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. Угоди, спрямовані на обмеження правоздатності, недійсні. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. У відповідності до п.п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Статтею 53 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що угода укладена неповнолітнім віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. Відповідно ч. 2 ст. 61 КпШС України (в редакції 1969 року) батьківські права не можуть здійснюватися в суперечності з інтересами дітей. Статтею 77 КпШС України (в редакції 1969 року) , за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само і батьки не мають права на майно дітей. Відповідно до ст. 78 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Відповідно до ст. 145 КпШС України (в редакції 1969 року) опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Відповідно до пункту 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 угоди від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків, усиновителів або піклувальників. Справжність підпису батьків, усиновителів або піклувальників на заяві про їх згоду на посвідчення угод від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій вони працюють чи навчаються, житлово-експлуатаційною організацією за місцем їх проживання або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому вони перебувають на лікуванні. Засвідчення справжності підпису не потрібне, якщо батьки, усиновителі або піклувальники прийдуть до нотаріуса і особисто подадуть йому заяву про згоду на посвідчення угоди. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і вказує назву документа, його номер, дату видачі та назву установи, що видала документ, який стверджує особу. Заява про згоду на посвідчення угоди може бути викладена на звороті примірника угоди, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, або на окремому аркуші. Нотаріуси вимагають дозвіл органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації про відчуження майна, належного неповнолітнім, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання строку позовної давності, судом встановлено наступне: В обґрунтування пропуску строку позовної давності, представник відповідача покликається на те, що згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі, спадкова справа після смерті діда позивача зареєстрована [INFO] , тому найпізніша дата коли позивач міг дізнатися про договір є 08.11.2012, крім цього позивач і відповідач [PERSON] є матір`ю та сином, тому на думку представника відповідача, викликає сумнів той факт, що проживаючи тривалий час разом позивач так і не дізнався про існування договору. Крім цього при підготовці до укладення договору Стрийське МБТІ видало довідку характеристику на будинок на ім`я позивача. Також позивач тривалий час не цікавився цим майном і не сплачував комунальні послуги. На підтвердження такої позиції жодного доказу суду представником не надано. Представник позивача в обгрунтування заяви про поновлення строків позовної давності, покликається на те, що позивач особисто не укладав оспорюваний договір, не був під час його укладення. Позивач дізнався про договір дарування 20.07.2015 року коли отримав дублікат даного договору, а позовну заяву подано до суду 24.12.2015, тобто в межах строку позовної давності. Однак просить поновити такий строк у випадку його пропущення із вищенаведених підстав. Позивач [PERSON] [INFO] . Оспорюваний договір укладений 26.10.1994 року, тобто на час його укладення позивачу було 17 років і він був неповнолітнім. Відповідно до дублікату договору від 26.10.1994р., такий виданий 10.07.2015 року. Крім цього судом зі змісту позовних вимог встановлено, що позивач під час звернення у визначений 6-ти місячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті діда [PERSON] , який потер 19.10.2012, дізнався про вказаний договір дарування. Таким чинам суд приходить до висновку про те, що позивач вперше дізнався про порушення свого права в період з 19.10.2012 по 08.11.2012 з часу відкриття спадщини по день реєстрації спадкової справи (доказів на підтвердження точної дати не надано і судом не встановлено). Позивач звернувся до суду з позовом 24.12.2015, тобто після закінчення строку звернення до суду. Враховуючи вищенаведені обставини, обґрунтування позивача та його представника, суд вважає заяву про поновлення строків позовної давності підставною, причини пропуску позовної давності поважними, тому порушене право підлягає захисту. Суд погоджується з аргументами сторони позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що 26.10.1994 року державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Дутко О.В. був посвідчений договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №963, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , від імені якого діяла його мати [PERSON] подарував [PERSON] ј частину будинку з відповідною частиною господарських прибудов, що розташований за адресою [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що відповідно до виписки з протоколу №32 від 27.06.1991 органу опіки і піклування Дзержинської районної ради народних депутатів м.Кривий Ріг дозволено [PERSON] , так як вона являється законним представником спадкоємця - [PERSON] , [INFO] продаж ј частини належному йому майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідач [PERSON] уклала договір дарування ј частини належному позивачу майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а не договір купівлі-продажу на який було надано дозвіл органу опіки і піклування. Суд зазначає, що відповідно до пункту 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 угоди від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків, усиновителів або піклувальників. Станом на день укладення договору дарування від 26.10.1994 позивачу виповнилось 17 років, позивач мав право за погодженням з батьками визначати долю належного йому на праві власності майна, а також особисто за погодженням батьків укладати договір (згода засвідчувалася в заявах), однак договір дарування був укладений від імені позивача відповідачкою [PERSON] , без його відома та згоди про визнала відповідачка [PERSON] . Крім цього судом встановлено, що при посвідченні договору дарування від 26.10.1994 №963 державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Дутко О.В., не було отримано дозволу органу опіки і піклування на право укласти [PERSON] договір дарування ј частини належному позивачу майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір дарування укладений із порушеннями вищенаведених норм ЦК України, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994, чинних на час його укладення, в результаті чого порушені права позивача, тому позов підлягає до задоволення. На підставі статей 9-13,48, 71, 80, 224, 243 ЦК УРСР 1963 року, 215, 655, 717 ЦК України та

Outcome: approved