Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участі третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Трансенергозбут» в якій просив визнати договір № 2 безвідсоткової поворотної фінансової позики від 02 січня 2017 року недійним з підстав його фіктивності. В обґрунтування позовних вимог представник позивача в позовній заяві зазначив, що 02 січня 2017 року між [PERSON] та Державним багатопрофільним підприємством «Урожай», в особі директора [PERSON] був укладений договір безвідсоткової поворотної фінансової позики №2. Відповідно до п. 1.1. розділу 1 договору, позикодавець зобов`язався надати позичальнику фінансову підтримку (позику) на поворотній основі у вигляді грошових коштів в розмірі встановленому цим договором, а позичальник зобов`язався повернути їх позикодавцю у визначений цим договором строк. Згідно п. 1.2. Договору, цільове призначення позики для задоволення потреб, які виникають в ході господарської діяльності позичальника. Позика безвідсоткова. Умовами п. 2.2.1. Договору визначено, що загальна сума наданої позики фіксується в додатковій угоді до цього Договору, після підписання сторонами Акту взаєморозрахунків та надання позичальником звіту про використані кошти. Згідно п. 3.1. Договору, позика надається на конкретний вид платежу за господарськими витратами позичальника. Строк повернення позики 363 дні, з моменту підписання договору сторонами і повинна бути повернена позичальником згідно п. 4.3 не пізніше наступного дня після закінчення строку встановленого п.3.1. Відповідно до додаткової угоди №1 від 29.12.2017 року до договору безвідсоткової поворотної фінансової позики №2 від 02 січня 2017 року, загальна сума наданої безвідсоткової поворотної фінансової позики складала 398 348 грн. 97 коп. Також представник позивача зазначає, що оспорюваний договір був укладений з метою приховування справжнього наміру відповідачем, а саме для перерахування коштів під виглядом фінансової позики за оскаржуваним договором. Проте, відповідач не перераховував позику на рахунок ДБП «Урожай», оскільки звертався до установи банку із платіжним дорученням від свого імені (як фізичної особи) в графі призначення платежу якого було зазначено господарська необхідність підприємства. Позивач в обгрунтування позовних вимог, посилаэться на лист Національного Банку України від 09.08.2005 року №25-213/1237-7880 яким роз`яснено, що: «пунктом 7.7 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 N 492 (zl 172-03), встановлено, що фізичним особам забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності Таким чином, з огляду на вищевикладене, фізичні особи не мають права здійснювати розрахунки від імені юридичної особи за особистою платіжною карткою». З аналізу платіжних доручень, які були сформовані начебто на виконання оспорюваних договорів, як про це зазначає в позовній заяві представник позивача, неможливо ідентифікувати дані перекази як поворотну фінансову позику, оскільки відображені перекази носять особистий розрахунок між фізичними особами. 29 грудня 2017 року між [PERSON] та ДБП «Урожай», в особі директора [PERSON] було складено та підписано Акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого сума наданої безвідсоткової поворотної фінансової позики склала 398 348, 97 грн. Листом вих. №25/03 від 25 лютого 2019 року сторонами було погоджено відступлення права вимоги за Договором №2 безвідсоткової поворотної фінансової позики від 02 січня 2017 року, за результатом чого 11 березня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Трансенергозбут» було укладено договір про відступлення права вимоги №2, за умовами якого первісний кредитор передав новому кредитору, а новий кредитор прийняв право вимоги грошових коштів до Державного багатопрофільного підприємства «Урожай», що належать первісному кредитору. Новий кредитор став кредитором в частині вимоги боргу за Договором №2 безвідсоткової поворотної фінансової позики від 02 січня 2017 року на суму 398 348,97 грн. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05 березня 2020 року. У підготовче засідання 05 березня 2020 року з`явились представник позивача та відповідач. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Трансенергозбут» про причини неявки суд не повідомляла. У відповідності до вимог ст. 221 ЦПК України сторонам роз`яснені права та обов`язки. Протокольною ухвалою суду від 05 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Оголошено перерву на 02 квітня 2020 року. Підготовче засідання 02 квітня 2020 року відкладено на 28 травня 2020 року, з підстав подачі представником позивача та відповідачем заяв про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів. У підготовче засідання 28 травня 2020 року з`явились представник позивача та відповідач. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Трансенергозбут» про причини неявки суд не повідомляла. Оголошено перерву на 24 червня 2020 року. До суду 09 червня 2020 року від відповідача надійшов відзив. У відзиві відповідач зазначив, шо позовні вимоги ДБП «Урожай» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також зазначив, що представником позивача не доведено підстав фіктивності укладеного договору безвідсоткової поворотної фінансової позики від 02 січня 2017 року, оскільки основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або двох намірів учасників. Також представником позивача не надано жодного доказу, які б свідчили, що сторони приховування справжній намір правочину. У підготовче засідання 24 червня 2020 року з`явились представник позивача. Відповідач та третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Трансенергозбут» про причини неявки суд не повідомляли. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 вересня 2020 року. У судове засідання 30 вересня 2020 року з`явились представник позивача та відповідач. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Трансенергозбут» про причини неявки суд не повідомляла. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі, пояснивши, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 09 липня 2019 року № 192-п призначено [PERSON] тимчасово виконуючим обов`язки директора Державного багатопрофільного підприємства « Урожай». У зв`язку з прийняттям ним посадових обов`язків керівника ДБП «Урожай», йому стало відомо про укладення попередніми директором ДПБ « Урожай» з [PERSON] 02 січня 2017 року договору про безвідсоткову поворотну фінансову позику № 2. Укладення оспорюваного договору мало на меті не надання фінансової позики ДБП «Урожай» , а з метою привласнення коштів підприємства, тому на думку представника позивача, вказаний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правих наслідків. Відповідач - [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та вважає їх необґрунтованими, посилаючись на доводи, що вказані у відзиві на позовну заяву. Оголошено перерву на 10 грудня 2020 року. У судове засідання 10 грудня 2020 року з`явились представник позивача та відповідач. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ ТОВ «Трансенергозбут» про причини неявки суд не повідомляла. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позовні вимоги ДБП « Урожай» підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 січня 2017 року між [PERSON] та Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової позики №2 (далі - Договір). Згідно з п.1.1 договору, позикодавець зобов`язався надати позичальнику фінансову підтримку (позику) на поворотній основі у вигляді грошових коштів в розмірі встановленому цим договором, а позичальник зобов`язався повернути їх позикодавцю у визначений цим договором строк. Відповідно до п.2.2 загальна сума позики становить 500000 грн. Пунктом 1.2 Договору, цільове призначення позики - позика надається для задоволення потреб, які виникають в ході господарської діяльності позичальника. Відповідно до п. 1.3 Договору позика надавалась позичальнику без нарахування відсотків, тобто є безвідсотковою. Також, умовами Договору визначено, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за зазначеними договорами однією зі сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою стороною. Пунктом 2.2.1 Договору встановлено, що загальна сума наданої позики фіксується в Додатковій угоді до цього Договору, після підписання сторонами акту взаєморозрахунків та надання Позичальником звіту про використані кошти. Відповідно до п.3.1 Договору, позика надається на конкретний вид платежу за господарськими витратами позичальника. Строк повернення позики 363 дні з моменту підписання цього Договору сторонами і повинна бути повернена Позичальником згідно п.4.3 не пізніше наступного дня після закінчення строку встановленого п. 3.1. Як вбачається із додаткової угоди № 1 від 29 грудня 2017 року до Договору, загальна сума наданої безвідсоткової поворотної фінансової позики складає 398 348 гривень 97 копійок. Також, 29 грудня 2017 року між [PERSON] та Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» було укладено акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого сума наданої безвідсоткової поворотної фінансової позики складала 398 348 гривень 97 копійок. 20 лютого 2019 року [PERSON] було направлено на адресу Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» лист про погодження відступлення права вимоги за Договором, яка погоджена підприємством 25 лютого 2019 року листом за вих. № 25/03. Надалі 11 березня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Трансенергозбут» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2. За умовами якого первісний кредитор [PERSON] передав новому кредитору - ТОВ «Трансенергозбут», а новий кредитор прийняв право вимоги грошових коштів до Державного багатопрофільного підприємства «Урожай», що належать первісному кредитору, та новий кредитор набув права вимоги боргу за Договором на загальну суму 398 348 гривень 97 копійок. Відповідно до наданих стронами платіжних доручень та квитанцій вбачається, що відповідач здійснював платежі зі свого розрахункового рахунку відкритого в банківській установі, оскільки всі платіжні доручення та квитанції містять реєстраційний номер облікової картки платника податків саме відповідача, а не позивача. Відтак, в матеріалах справи відсутні докази перерахування [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 398 348 гривень 97 копійок на банківський рахунок Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» відповідно до умов договору. А надані платіжні доручення свідчать про порушення умов п.7.7 Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземних валютах, яка затверджена постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року, оскільки зазначеним пунктом встановлено, що фізичним особам забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Відповідно, [PERSON] не міг здійснювати розрахунки від імені підприємства за особистою платіжною карткою. Крім того, з наданих платіжних доручень вбачається, що операції про перерахунок грошових коштів здійсненні між фізичними особами і не стосуються господарської діяльності Державного багатопрофільного підприємства «Урожай». Посилання відповідача на рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/1295/19 як на підставу підвтердження перерахування позивачу позики у повному обсязі не буреться судом ддо уваги, оскільки, зазначена обставина була встановлена лише із визнання колишнім керівником [PERSON] , який укладав оспорюваний правочин, позовних вимог в повному обсязі, а наявні в матеріаласх справи докази свідчать про протилежне. Крім того в матеріалах справи відсутнє погодження на укладення оспорюваних правочинів від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, як того вимагають статутні документи Державного багатопрофільного підприємства «Урожай». Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 р. № 809 затверджений порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами ( крім банків ), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій ( часток, паїв ) належать державі, кредитів ( позик ), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями. Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що залучення підприємством позики погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових ( більше одного року ) та зовнішніх кредитів ( позик ); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю щодо внутрішніх короткострокових ( до одного року ) кредитів ( позик ). Укладення спірного договору без дотримання передбачених законодавством процедур є порушенням інтересів держави. Оскільки договір № 2 від 02 січня 2017 року не був фінансовою допомогою державному багатопрофільному підприємству «Урожай» і держава не отримала поповнення обігових коштів. Згідно ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено вимоги, необхідні для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Крім того, як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику у справах розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними "для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, для відступу від яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не знайшла підстав. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, переслідує протизаконну мету, а саме уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу та свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ДБП « Урожай» підлягають задоволенню.

Outcome: approved