Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом де вказує, що перебуває з відповідачем в юридичному шлюбі, який був зареєстрований 05 жовтня 2002 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції за актовим записом №1921. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені у червні 2017 року, з цього часу спільне господарство не ведуть, мешкають окремо. Вважає, що подальше збереження родини недоцільне, а тому просила їх шлюб розірвати. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року позов був залишений без руху і позивачеві був наданий строк для усунення недоліків, тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали. 12 січня 2018 року позивачем на виконання зазначеної ухвали суду були надані документи, якими зазначені в ухвалі недоліки були виправлені. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні на 13 лютого 2018 року. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2018 року за наслідками підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 березня 2018 року. 14 березня 2018 року позивач надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище - [PERSON]. 14 березня 2018 року відповідач надав до суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, заперечував проти розірвання шлюбу, посилаючись на те, що подальше збереження родини є доцільним. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER], виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 15 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Червонозаводського районного управління юстиції у м.Харкова та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 10 жовтня 2011 року Васищівською селищною радою Харківського району Харківської області (а.с.3-5). Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини у червні 2017 року і з цього часу шлюбні відносини не підтримують, мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до статті 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо можливості примирення його та позтвача та подальшого збереження їх родини з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Аналіз статті 111 СК України дає підстави говорити про те, що закріплена у коментованій статті норма є диспозитивною. Оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Диспозитивність норми підкреслюється і у постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Враховуючи те, що підставою для розірвання шлюбу стала подружня невірність відповідача, а також враховуючи інтереси подружжя, їхніх дітей, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, їхня сім'я розпалася та існує формально, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. У відповідності з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме - з відповідача на користь позивача покладаються витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного, ст.ст.112, 113 СК України,

Outcome: approved