Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач Кредитна спілка «Хмельницьке кредитне товариство» звернувся в суд з даним позовом в якому вказав, що рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2011 року по цивільній справі №2-280/2011 з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 16 травня 2011 року 13380,33 грн., з яких 4103,68 грн. - заборговані проценти; 9276,65 - заборгована частина кредиту. Станом на 31 липня 2016 року (за період з 16 травня 2011 року по 31 липня 2016 року) заборгованість за кредитним договором складає: 10900,43 грн., з яких 5727,38 грн. - заборговані проценти, 5173,05 грн. - інфляція, які просить стягнути із відповідача. В ході розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути із відповідача 5649,24 грн. - заборгованості по процентам та 4636,72 грн. - інфляції, а всього 10285,96 грн. Позивач направив до суду заяву про слухання справи без його участі, позов підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності - 3 роки. Зауважив, що збільшення у п. 10.2 Договору строку позовної давності до 10 років, не може вважатись договором про збільшення строку позовної давності, що передбачено у ст. 259 ЦК України, про що зазначено у постановах Верховного Суду України по справах №6-16цс15 від 11.03.2015 року та №6-144цс 14 від 11 лютого 2015 року. Тому позов підлягає до задоволення частково, а кошти підлягають стягненню лише за січень 2014 року, зокрема, відсотки за користування кредитом у сумі 12,83 грн. та інфляція - 3,48 грн. , всього - 16 гривень 31 коп. Заслухавши представника відповідача, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд дійшов до наступного. З наявного у матеріалах справи кредитного договору №150/09 від 28.07.2009 року /а.с. 5-6/ вбачається, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з дня надання кредиту позичальнику до дня повного погашення заборгованості за кредитом (п.4.1). Договір набуває чинності з дня його укладення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за цим договором (8.1). За невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства (п.8.2). Згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Строком договору є час, протягом якого сторонни можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (стаття 631 ЦК України). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно умовам договору та вимогам цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2011року з [PERSON], [PERSON], [PERSON] стягнуто солідарно на користь Кредитної спілки «Хмельницьке кредитне товариство» заборгованість по кредитному договору №150/09 від 28 липня 2009 року та відсотках у сумі 13 380 гривень 33 копійки. Однак, наявність судового рішення про задоволення вимог банку, яке не виконане відповідачем, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє відповідача як позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України. Такий висновок цілком узгоджується з неодноразово висловленою правовою позицією Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 06.07.2016 року (справа № 6-1046цс16). Відповідно дост. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається із копії виконавчого листа по справі № 2-280/2011 , 30 січня 2014 року закінчено виконавче провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку із фактичним виконанням відповідачем в повному обсязі рішення суду про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь позивача, що було визнано представником відповідача у судовому засіданні. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України, які регулюють правовідносини за договором позики, якщоінше не встановлено параграфом 2 глави 71 цього Кодексу і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. П. 1.1 кредитного договору передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 50% річних. Оскільки відповідач після ухвалення рішення Новоушицьким районним судом 24 червня 2011 року продовжувала користуватися наданим їй грошовими коштами (кредитом), банк мав право нараховувати їй проценти за користування кредитом за період з 16.05.2011 року по час виконання зобов'язань по кредитному договору, тобто до 29.05.2014 року. Судом встановлено, що розмір заборгованості по процентам за користування кредитними коштами становить 5649,24 грн., що підтверджується уточненим розрахунком, наданим позивачем /а.с.45-47/, тому позов в цій частині є обґрунтованим, неоспорений відповідачем та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України). Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З системного аналізу зазначених вище норм ЦК України, слід дійти висновку, що індекс інфляції нараховується у разі несвоєчасного повернення суми позики. При цьому зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Крім того, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року по справі №6-369цс15 у якій суд вказав, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Отже, враховуючи те, що частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, а тому, з відповідача слід стягнути 4636,72 грн. індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання. Що стосується клопотання представника відповідача щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). В той же час, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін з обов'язковим укладенням письмового договору, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 259 ЦК України. Обставини справ, викладені у постановах Верховного Суду України по справах №6-16цс15 від 11.03.2015 року та №6-144цс 14 від 11 лютого 2015 року, на які посилається представник відповідача, різняться від обставин даної справи, оскільки ВСУ вказав, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), в яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому судом першої інстанції не встановлено наявністості належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Тому Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Однак у даному спорі відповідно до умов п. 10.2 договору від 28.07.2009 року укладеного між сторонами, передбачено, що до правовідносин, пов'язаних з укладенням та виконанням цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 10 років. Договір підписаний відповідачем у справі [PERSON] та представником позивача. Отже, висновок представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим, оскільки сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставівикладеного та

Outcome: approved