Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У квітні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Крім того, в будинку був зареєстрований син позивачки [PERSON] . Так, у серпні 2015 року відповідач виїхав з будинку та з цього часу не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні будинку. У будинку відсутні особисті речі відповідача. Позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2012 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №246562298 від 02 березня 2021 року. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зареєстрований зокрема відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту Заступника голови Талаківської сільської ради від 22 лютого 2021 року, [PERSON] не проживає в спірному будинку з серпня 2015 року. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що позивачка по справі є їх сусідкою, в відповідач [PERSON] , 1983 року народження, з 2015 року у вказаному будинку не проживає, теперішнє його місце перебування невідоме, особистих речей в будинку не має. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в спірному будинку, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved