Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Коломоєць І.В. 09.08.2019 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.112002 р. стягнуто з [PERSON] на користь позивача у відшкодування матеріального збитку 7153,15 грн., морального збитку 1000 грн., судові витрати в сумі 143,05 грн., а в цілому 9296,20 грн. Вказані збитки завдані позивачу в результаті ДТП 18.02.1998 р. на о.Хортиця в м.Запоріжжя за участі та вини [PERSON] , яка керувала транспортним засобом ЗАС 1102 д/н [NUMBER] . Дане рішення було залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.05.2003 р. На цей час вказані збитки відповідачем не відшкодовані. Враховуючи вищевикладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошове зобов`язання у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду в розмірі 11716,81 грн., з яких: 3% річних 747,00 грн.; пеня 7767,10 грн. та індекс інфляції 3202,71 грн. Посилаючись на ст..ст.16, 22, 524, 533-535, 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 11716,81 грн., а також судові витрати. Ухвалою від 23.09.2019 р. відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 30.10.2019 р. 30.10.2019 р. розгляд справи відкладено на 02.12.2019 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 02.12.2019 р. розгляд справи відкладено на 16.03.2020 р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці за раніше відпрацьований вихідний день. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.34-35), в якому просить розглянути справу без його участі та заяву про застосування позовної давності (а.с.36). Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положенням ч.3 ст.211 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.11.2002 р. було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріального збитку 7153,15 грн., у відшкодування морального збитку 1000 грн., судові витрати в сумі 143,05 грн., що в цілому складає 8296,20 грн. (а.с.7). Зазначене рішення, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2003 р. було змінено та доповнено вказівкою про покладення на [PERSON] передати [PERSON] пошкоджені деталі (а.с.8-9). Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2007 р. касаційну скаргу [PERSON] на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.11.2002 р. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2003 р. відхилено і залишено вказані судові рішення без змін (а.с.10-11). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 згаданої норми зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст.625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.11.2002 р., яке набрало законної сили 22 травня 2003 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 7153,15 грн. матеріальних збитків, 1 000 грн. - моральної шкоди та судового збору в сумі 143,05 грн.. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України. Правова позиція викладена в Постанові Великої палати Верховного суду у справі № 383/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18 від 16.05.2018 р. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені в сумі 11716,81 грн., згідно розрахунку (а.с.6), який наданий позивачем та не спростований відповідачем в процесі розгляду справи (ст.12, 80 ЦПК України) підлягає задоволенню. Доводи відповідача, викладені нею у відзиві на позов, не спростовують висновків суду з підстав, що наведені нижче. Як свідчить тлумачення ст.526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно ч.1 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання. Доводи відповідача про неможливість виконання нею зобов`язань, а також у зв`язку з непред`явленням позивачем виконавчого документу до виконання у примусовому порядку необґрунтовані, оскільки у разі відсутності кредитора у місці виконання зобов`язання або ухилення ним від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з його боку боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори (п.п. 1, 2 ч.1 ст. 537 ЦК України). Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 369/9787/15-ц (провадження № 61-21883св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 338/75/16-ц (провадження № 61-5853св18). В процесі розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про її намір виконати грошове зобов`язання, а тому заява [PERSON] про застосування строку позовної давсності до спірних правовідносин, які є триваючими, не підлягає задоволенню. З огляду на вище викладене, суд не погоджується з доводами відповідача, і приходить до висновку, що позов [PERSON] є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню. За ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату допомоги адвоката, які підлягають розділу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). В обгрунтування стягнення витрат на правничу допомогу суду надано договір № 0608/2019 про надання правничої допомоги від 06.08.2019 р. (а.с.14), квитанцію про сплату адвокату 2000 грн. (а.с.13), акт прийняття-передачі наданих адвокатських послуг № 10 від 06.08.2019 р. (а.с.12). Аналізуючи вищенаведене, враховуючи виконання адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом, обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн. є доведеними та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved