Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 20.11.2011 року він придбав у [PERSON] (повіреного), якого уповноважила відповідач [PERSON], автомобіль марки «ВАЗ 21104», номер шасі (кузова рами) VIN Y6L2110408L200945, номерний знак «АТ 6173 АР», який зареєстрований Коломийським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області 20.09.2008 року, який на підставі свідоцтва про реєстрацію серії СРГ 992191 належить [PERSON] В підтвердження цієї угоди відповідач надав позивачу розписку від 20.11.2011 року про отримання від нього за придбаний автомобіль 55 062 грн., що на той час за офіційним курсом НБУ складало 6 900 доларів США, а також, того ж дня, оформив довіреність на право експлуатації та розпорядження спірним автомобілем на імя позивача. Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі- продажу транспортного засобу. Зі слів повіреного на момент покупки автомобіля, останній у заставі, розшуку не перебував, ніяких обмежень не було. Нещодавно позивач дізнався, що державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на все майно, що належить відповідачу. 17.05.2013 року вищевказаним виконавцем оголошено розшук автотранспорту відповідача. Позивач зазначає, що спірний автомобіль не був оформлений на його імя з поважних причин, зокрема, за характером роботи він вимушений був багато часу проводити за межами місця проживання, що позбавляло його можливості розпоряджатися вільним часом, та вважав, що дану дію він зможе провести в будь- який зручний час. Оскільки між ним та повіреним досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме предмету та ціни. Тому такий договір вважається дійсним. Крім того, між ним та повіреним відбулося фактичне виконання договору, оскільки [PERSON] як продавець отримав кошти від позивача та передав покупцю (позивачу) автомобіль. З вищевикладеного, вбачається, що договірні відносини щодо продажу спірного автомобіля відбулись значно раніше, до винесення постанови про накладення арешту.Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 207, 208, 317, 321, 334, 626, 627, 629, 631 ЦК України, просить визнати за ним право власності на вказаний автомобіль, а також зобов'язати відділ ДВС зняти арешт з цього автомобіля. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 18.10.2016 року його представник [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати у відсутності позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, 10.10.2016 року вона звернулася до суду з письмовою заявою, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати у її відсуності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належно повідомлявся. 30.09.2016 року начальник третьої особи подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати у відсутності її представника. В звязку з неявкою в судове засідання вищевказаних учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СРГ 992191 автомобіль марки «ВАЗ - 21104», 2008 року випуску, типу легковий седан-В, номер шасі (кузова рами) VIN Y6L2110408L200945, номерний знак «АТ 6173 АР», зареєстрований Коломийським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області 20.09.2008 року за [PERSON] (а.с. 6). Судом встановлено, що довіреністю, посвідченою 12.11.2011 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за №1249, відповідач [PERSON] уповноважила [PERSON], [PERSON] на укладення правочинів щодо експлуатації спірного автомобіля та вчинення інших дій щодо останнього (а.с.9). Судом встановлено, що довіреністю, посвідченою 20.11.2011 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за №6935, відповідач [PERSON] уповноважив позивача, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на експлуатацію та укладення правочинів щодо експлуатації спірного автомобіля та вчинення інших дій щодо останнього (а.с.8). Судом встановлено, що відповідно до розписки, даної [PERSON] 20.11.2011 року, останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 55\~062 грн. в якості оплати за спірний автомобіль (а.с. 13). 20.11.2011 року між [PERSON] та позивачем укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] продано позивачу спірний автомобіль, що належить відповідачу [PERSON] Продаж автомобіля вчинено за 55\~062 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору (а.с. 11-12). Відповідно до картки арешту АМТ державним виконавцем відділу ДВС [PERSON] від 17.05.2013 року накладено арешт на спірний автомобіль (а.с.10). Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з п.2 ст.220 цього Кодексу встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до змісту ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва її інтересів перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочини від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.. Згідно із ч. 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. ст. 629, 631 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами та набирає чинності з моменту його укладення. Згідно з ст.ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. В ч.2 ст. 639 ЦК України вказано, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтями 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, в зв'язку з чим підлягає зняттю арешт з цього майна. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.220, 207, 208, 220, 237, 244, 245, 317, 319, 321, 328, 334, 626, 627, 655, 656 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та,

Outcome: approved