Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,062 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8 (колишня адреса буд. 2-в). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що 02 січня 2018 року помер її батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із: житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8 (колишня адреса буд. 2-в), який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2006р.; земельної ділянки площею 0,062 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8 (колишня адреса буд. 2-в), кадастровий номер 1210100000:03:088:0002, який належав померлому на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2006р. Єдиною спадкоємицею першої черги за законом є позивач, яка є рідною донькою померлого. [PERSON] на момент смерті у шлюбі не перебував. Інших спадкоємців за законом та заповітом немає. У встановленому законом порядку позивач звернулась до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини на вказане вище майно. Свідоцтво на право на спадщину за законом на житловий будинок позивач отримала. 16 липня 2018 року приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] було відмовлено позивачу в посвідченні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, [PERSON], померлого 02 липня 2018 року на вищевказану земельну ділянку у зв'язку із тим, що у позивача відсутні документи, які підтверджують державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Позивач надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу просила розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Представник Дніпровської міської ради надала до суд письмові пояснення в яких проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі з наступних підстав. У позивача відсутні документи, які підтверджують державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку. Відповідно до приписів ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. З ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Отже, право власності на земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, 8, за спадкодавцем належним чином не оформлене, присвоєний кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:03:088:0002 не був внесений до Державного земельного кадастру, а отже там відсутня інформація, щодо цієї земельної ділянки. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому (ст. 1236 ЦПК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомого майна є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, квартиру, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, на думку представника відповідача визнання права власності на земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, 8, в порядку спадкування за законом не можливе. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.12.1997р. № 1393 [PERSON] було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,062 га, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Муромська, буд. 2в для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується Державним актам на право приватної власності на землю від 04 січня 1998 року (а.с. 12). Відповідно до довідки від 11 серпня 2006 року № 396, виданої Міським комунальним підприємством «Земград» Дніпропетровської міської ради, домоволодінню № 2в, розташованому по вул. Муромська у м. Дніпропетровську було змінено нумерацію на № 8 (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (додаткове), видане 25 листопада 2006 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 4-4483, [PERSON], на підставі заповіту, успадкував після смерті [PERSON] земельну ділянку, площею 0,062 га в межах згідно з планом, переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, вул. Муромська, буд. 2-в (зміна нумерації на № 8), яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д * № 008095 69108012, виданого 04.01.1998р. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі рішення за № 1393 від 18.12.1997р., який зареєстрований в Книзі реєстрації записів цих Актів за № 008095. Загальнодержавний кадастровий номер: 1210100000:03:088:0002 (69108012) (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження, наявного в матеріалах справи, [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 5). 02 січня 2018 року помер [PERSON], [INFO], про що у Книзі реєстрації смертей у Соборному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, зроблено актовий запис за реєстровим № 5 (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8 (колишня адреса буд. 2-в), який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2006р.; земельної ділянки площею 0,062 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8 (колишня адреса буд. 2-в), кадастровий номер 1210100000:03:088:0002, який належав померлому на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2006р. У встановленому законом порядку позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька (а.с. 52). 16 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8, що належало померлому [PERSON] на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 листопада 2006 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-4482, зареєстрованого КП «ДМБТІ» 11 січня 2007 року, реєстраційний номер: 16323305 (а.с. 10). 16\~липня 2018\~року постановою\~приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,062 га, яка розташована на території Жовтневого району міста Дніпра, вулиця Муромська, 8, кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:03:088:0002 (а.с. 16). Підставою відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку стало те, що [PERSON] було подано додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 25 листопада 2006 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-4483 на ім'я [PERSON], але не були подані документи, які підтверджують державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, що суперечить п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 зі змінами, відповідно до якого: «[PERSON] свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно...», так як право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, а також не було надано [PERSON] з Державного земельного кадастру на зазначену земельну ділянку, у зв'язку з тим, що згідно повідомлення №03-15/290318 Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 02.04.2018р., в Державному земельному кадастрі відсутня інформація, щодо цієї земельної ділянки, що суперечить п. 4.20 глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій, згідно якого: «[PERSON] свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього». За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Внаслідок смерті батька позивачки, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день смерті останнього. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: домоволодіння та земельну ділянку, на якому воно розташоване. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що після смерті [PERSON], на підставі складеного останнім заповіту, [PERSON] фактично набув права власності на спірну земельну ділянку, оскільки звернувся до нотаріуса та отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Отже,\~з огляду\~на наявні\~та ретельно\~досліджені матеріали\~справи,\~позиції учасників\~процесу,\~що викладені\~в письмових\~заявах,\~суд,\~приходить до\~висновку про\~можливість задоволення\~позовної заяви,\~оскільки факт\~належності [PERSON]\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером 1210100000:03:088:0002 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Муромська, буд. 8, площею 0,062 га, не викликає жодних сумнівів, а відтак позивач має беззаперечні правові підстави для реалізації спадкових прав щодо належного спадкодавцю майна. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в [PERSON] №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в [PERSON] №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. При прийнятті рішення по справі, судом враховано ту обставину, що інших спадкоємців за законом першої черги, які б претендували на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], не встановлено. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також клопотання представника позивача, в якому останній просить не відшкодовувати понесені позивачем судові витрати, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача судові витрати по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved