Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачку [PERSON] , [INFO] , та її дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що позбавлені (втратили) право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності на який вона набула на підставі договору про право забудови від 11 серпня 1976 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальної конторою, реєстровий номер 428, та акту прийому в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Дніпровської районної ради №108 від 22 березня 1989 року. Станом на жовтень 2020 року вона, позивачка, є єдиним законним власником вказаного житлового будинку. Відповідачка [PERSON] є її, позивачки, онукою та була зареєстрована і проживала в будинку разом із своєю сім`єю з 2015 року по серпень 2018 року, а потім, забравши своїх дітей, переїхала проживати за місцем мешкання свого чоловіка [PERSON] і більше до будинку не поверталася. У 2006 році між нею та [PERSON] було укладено спадковий договір, але через невиконання відповідачкою своїх обов`язків, як набувача майна, цей договір було розірвано в судовому порядку. Вона взагалі не спілкується з відповідачкою [PERSON] , бо через чисельні сварки та судові справи вони неприязно відносяться один до одного. Між нею та відповідачкою відсутні будь-які договірні зобов`язання, [PERSON] більше двох років не мешкає в будинку. Вона не підтримує ніяких стосунків з відповідачкою, але вона разом із двома своїми дітьми залишається зареєстрованою у належному їй, позивачці, будинку по [ADDRESS] . Факт непроживаня [PERSON] з дітьми [PERSON] , [PERSON] в спірному будинку підтверджується Актом № 19 від 10 вересня 2020 року голови квартального комітету № 5 [PERSON] , який складений на підставі свідчень сусідів. Реєстрація відповідачки порушує її права, як власника будинку, оскільки вона має потребу розпорядитися своєю власністю, а реєстрація відповідачки з її двома неповнолітніми дітьми є перешкодою для вільного розпорядження своїм майном. Крім того, на неї покладається весь тягар по сплаті комунальних послуг і вона не має можливості отримати житлову субсидію. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 316, ст. 379, ст. 391, ст. 405, ст. 406 ЦК України, висновки Верховного Суду у справі № 6-2931цс16, вважає, що право відповідачки на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст. 406 ЦК України. Крім того, відповідачка має у власності частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що дозволяє їй реалізувати своє право на реєстрацію місця проживання та свій обов`язок щодо реєстрації місця проживання своїх дітей. Також, у дітей, які зареєстровані в її, позивачки, будинку, є і батько, і мати, які згідно ст. 176 СК України, зобов`язані забезпечувати своїх дітей всім необхідним, в тому числі житлом, що звільняє її, позивачку, від обов`язку забезпечувати дітей [PERSON] житлом. Враховуючи, що відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку по будинку, відсутня за місцем своєї реєстрації з серпня 2018 року, вважає, що визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинком, є належним способом захисту її прав, як власника нерухомого майна. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 04 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представники Кам`янської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста та Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явилися. Начальник відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук Олена направила суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу та винесення рішення згідно чинного законодавства (а.с. 47, 48). Начальник служби у справах дітей Кам`янської міської ради Пелипас Галина також направила суду клопотання про розгляд справи без присутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради з урахуванням висновку та найкращих інтересів дітей (а.с. 45). Крім того, органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Кам`янської міської ради суду наданий висновок щодо усунення перешкод в користування житловим приміщенням (будинком) та визнання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили прав користування житловим приміщенням ( а.с. 46). Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу у судовому засіданні за відсутності представників третіх осіб. У вступному слові позивачка [PERSON] стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснила суду, що вона є власником будинку по [ADDRESS] і бажає продати цей будинок та купити однокімнатну квартиру, бо вона через свій похилий вік не може самостійно утримувати будинок та обробляти земельну ділянку. Відповідачка [PERSON] є її онукою та мешкала разом з нею з 2015 року по 2018 рік, більше двох років вона з дітьми в будинку не мешкає. У 2006 року вона уклала з [PERSON] спадковий договір, який в подальшому було розірвано в судовому порядку. Також позивачка [PERSON] , допитана як свідок згідно ст. 234 ЦПК України, надала показання про те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В 2006 році вона уклала з [PERSON] спадковий договір, який в подальшому був розірваний в судовому порядку. [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] , 2007 року народження, мешкала разом з нею в будинку з 2015 року. В грудні 2015 року відповідачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , який також став мешкати в її будинку. Між ними склалися неприязні стосунки, бо відповідачка та її чоловік її кривдили, ображали, а тому вона сказала їм, щоб вони виселялися з її будинку. У вересні 2018 року відповідачка з чоловіком [PERSON] та їх спільною дочкою [PERSON] , 2016 року народження, виселилися з будинку. Дочка [PERSON] - [PERSON] залишилися проживати в будинку разом з нею, позивачкою. Відповідачка приносить їй їжу в пластиковому посуді в обід та ввечері до калитки будинку. Вона колись зателефонувала відповідачці та сказала їй, що у [PERSON] безпорядок і вона її не слухається. Відповідачка прибігла до будинку та почала кричати на дитину, а та дуже плакала та казала, що краще б її, [PERSON] , не було. Вона хвилюється за життя дівчинки, але не бажає її виховувати, бо їй вже майже 82 роки. Вона хоче, щоб відповідачка забрала свою дитину та сама виховувала свою дочку. [PERSON] має у власності 1/4 частку чотирикімнатної квартири, в якій мешкали її мати, вітчим. Після смерті матері відповідачки там мешкав вітчим, а після його смерті у цій квартирі ніхто не мешкає і в цьому житловому приміщенні відповідачка може зареєструватися разом з дітьми. Крім того, у [PERSON] є батько. Відповідачка мешкає по [ADDRESS] у прибудові до гаражу. У вересні 2018 року вона сказала відповідачці та її чоловікові, щоб вони виселялися з її будинку і вони погодилися та виселилися. Вона бажає виписати відповідачку разом з двома її дітьми з будинку, бо хоче продати свій будинок та купити однокімнатну квартиру, бо в неї немає сил утримувати будинок та прибудинкову територію. В ніч з 21 березня на 22 березня 2020 року відповідачку побив свекор і вона прийшла до неї та жила в неї два тижні, поки не відійшла від побоїв, а потім знову з дитиною повернулася проживати до чоловіка. В будинку після цього залишились деякі речі [PERSON] , складені в поліетиленові пакети. Вона сказала, що забере ці речі, як добудує свій будинок. Коли [PERSON] мешкала з своїм чоловіком в її, позивачки, будинку, вони поставили в ньому відеокамери, навіщо їй невідомо, потім примусили її піти жити до времянки. Коли [PERSON] разом з чоловіком почали зривати замки з времянки, де вона мешкала, вона викликала поліцію. У березні 2020 року вона впустила відповідачку до будинку, бо її побиту привели поліцейські і вона пожаліла її. У [PERSON] текла кров, а на другий день «швидка допомога» забрала її до 8-ї лікарні, де її обстежили, і вона повернулася до неї, а її чоловік побив вікно в будинку. [PERSON] в березні 2020 року не вселялися до її будинку на постійне проживання, а знаходилася в будинку тимчасово, поки відходила від побиття. Їй невідомо, чому відповідачка разом з дітьми не вселяється до своєї квартири та не реєструється в ній. Їй невідомо, де бути жити [PERSON] , вона її прабабуся і не може за нею доглядати та виховувати її, бо в дитини є батько та мати, які зобов`язані утримувати свою дитину та забезпечувати її всім необхідним, в тому числі житлом. Чоловік [PERSON] - [PERSON] в середині 2020 року вигнав [PERSON] з будинку, де вони всі мешкали, а тому вона проживає в її, позивачки, будинку. [PERSON] разом з дітьми може зареєструватися та мешкати в квартирі, частка якої належить їй на праві власності. У вступному слові представник позивачки - адвокат Єсіпова К.В. підтримувала позов [PERSON] та просила його задовольнити. Пояснила суду, що позивачка є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] та її діти зареєстровані в цьому будинку, але в ньому не мешкають. У вступному слові відповідачка [PERSON] позов [PERSON] не визнала, бо не може ніде зареєструватися. Вона має у власності частку квартири. Позивачка, яка є її бабусею, зареєструвала її в будинку по [ADDRESS] в 2015 році. В цьому ж році вона вселилася до будинку разом із своєю малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] . В грудні 2015 року до будинку бабусі також вселився її чоловік [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] . Між ними та бабусею почалися сварки. Позивачка часто викликала працівників поліції. Вони з чоловіком встановили в будинку камери відеонагляду, бо бабуся заявляла в поліції про події, яких насправді не було. Позивачка є її єдиною родичкою. Вона не мешкає в будинку по [ADDRESS] з квітня 2020 року, а до цього мешкала в ньому разом з дітьми з 2015 року. Старша дочка [PERSON] , якій 13 років, до цього часту проживає в будинку позивачки, навчається в СШ № 27 з другого класу, ходить до школи з будинку бабусі. Вона мешкає по сусідству в будинку батьків свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] та ходить до дочки [PERSON] в будинок бабусі. В будинку [ADDRESS] в неї залишилися її речі, одяг і позивачка дозволяє їй заходити до будинку, двері до якого звичайно відкриває дитина. Будинок [ADDRESS] , де вона мешкає, знаходиться на земельній ділянці [PERSON] , який є батьком її чоловіка [PERSON] . Вони з чоловіком будують на цій земельній ділянці свій будинок та мешкають з батьками чоловіка у пристройці до гаражу, де є дві кімнати. У [PERSON] є батько. Позивачка не просила, щоб вона забрала свої речі з її будинку, а просила виписатися з будинку. В будинку [ADDRESS] старшій дочці [PERSON] нема де жити, бо вони мешкають в кімнаті, площею 3х3 метра. Дочка [PERSON] боїться батька її чоловіка - [PERSON] , бо він колись побив її, [PERSON] . Між нею та позивачкою дійсно був укладений спадковий договір, але бабуся вирішила його розірвати, коли вона з чоловіком почала там жити. Вислухавши вступне слово позивачки, її представника, відповідача, а також показання позивачки [PERSON] , яка була допитана як свідок, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності жилою площею не більше 60 кв.м., укладений 11 серпня 1976 року між виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради та [PERSON] та посвідчений Другою дніпродзержинською державною нотаріальної конторою, реєстровий номер 428 (а.с. 9-10), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 11), згідно якої право власності [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 77,3 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., зареєстровано 09 жовтня 2006 року на підставі договору про право забудови, реєстр № 428, 11 серпня 1976 року, Друга дніпродзержинська державна нотаріальна контора та акту прийому в експлуатацію, затверджений рішенням виконкому Дніпровської районної ради № 108 від 22 березня 1989 року. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 01 вересня 2020 року (а.с. 12), в будинку [ADDRESS] зареєстровані: з 25 лютого 1977 року позивачка [PERSON] , [INFO] , з 21 вересня 2015 року відповідачка [PERSON] , [INFO] , з 21 вересня 2015 року [PERSON] , [INFO] , з 14 жовтня 2016 року [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , дівоче прізвище якої « [PERSON] », 30 липня 2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] », після розірвання шлюбу, повторно 18 грудня 2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 30 вересня 2020 року (а.с. 20), Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 30 вересня 2020 року (а.с. 21, 22). Відповідачка [PERSON] є матір`ю двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 25, 26), згідно яких батьком [PERSON] є [PERSON] , а батьком [PERSON] є [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Враховуючи положення частини 3 ст. 3 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що малолітня [PERSON] належить до сім`ї своїх батьків: [PERSON] та [PERSON] , а малолітня [PERSON] до сім`ї своїх батьків: [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила суду, що вона проживає разом з чоловіком [PERSON] за місцем проживання батьків її чоловіка за адресою: [ADDRESS] , де вони будують житловий будинок. Вони з чоловіком та молодшою дочкою [PERSON] мешкають у кімнаті площею 3х3 метри, старшій дочці [PERSON] там нема де жити, тому вона мешкає у будинку позивачки, а вона приносить дитині їжу до будинку позивачки, який знаходиться по сусідству з її, відповідачки, місцем мешкання. Як було встановлено судом, [PERSON] разом із малолітньою дочкою [PERSON] мешкала в будинку з 06 червня 2015 року. Вказаний факт встановлений судами, в тому числі постановою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 209/3295/18, провадження № 61-1089св20. Позивачка [PERSON] допитана як свідок надала показання про те, що після реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , чоловік відповідачки також вселився до належного їй, позивачці, будинку по [ADDRESS] . В 2016 в них народилася дочка [PERSON] . Відповідачка та її чоловік ображали її, позивачку, вимусили її мешкати у літній кухні, у зв`язку з чим вона зверталася із відповідними заявами до поліції. У вересні 2018 року, на її вимогу, [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] виселилися із будинку до батьків [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де вони мешкають до теперішнього часу. Старша дочка відповідачки - [PERSON] залишилася мешкати в спірному будинку, але при цьому її вихованням та утриманням займається мати дитини - відповідачка [PERSON] , яка приносить дитині їжу, здійснює догляд за своєю дочкою. Вона, позивачка, є прабабусею [PERSON] , не може та не бажає доглядати за нею і виховувати її, бо у дитини є батьки, які зобов`язані утримувати свою дитину та забезпечувати її всім необхідним, в тому числі житлом. Те? що відповідачка [PERSON] з вересня 2018 року не мешкає в будинку по [ADDRESS] також підтверджується актом про непроживання, складеним головою квартального комітету № 5 Дніпровського району [PERSON] та сусідами позивачки - мешканцями квартального комітету: [PERSON] (будинок [ADDRESS] , [PERSON] ( будинок [ADDRESS] , [PERSON] (будинок [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вересня 2018 року по теперішній час відповідачка [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] , дочкою [PERSON] , 2016 року народження, мешкає в будинку по [ADDRESS] , що знаходиться по сусідству з будинку позивачки, а старша дочка відповідачки - [PERSON] , [INFO] , мешкає в будинку позивачки, а мати [PERSON] здійснює догляд за нею, матеріально забезпечує її. Суд не приймає до уваги пояснення відповідачки [PERSON] про те, що вона не мешкає в спірному будинку з квітня 2020 року, бо як було встановлено судом на підставі показань позивачки, допитаної в якості свідка, у квітні 2020 року [PERSON] тимчасово два тижні перебувала в будинку позивачки на час своєї хвороби через побиття її батьком чоловіка, а після одужання повернулася проживати до свого чоловіка в будинок по [ADDRESS] , де мешкає до теперішнього часу. Отже, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , яка у 2015 році разом із своєю малолітньою дочкою [PERSON] вселилася в належний позивачці будинок [ADDRESS] , як члени сім`ї позивачки, у вересні 2018 року, виселилася із спірного будинку разом зі своїм чоловіком [PERSON] , їх малолітньою дочкою [PERSON] , 2016 року народження, залишивши мешкати у спірному будинку свою старшу дочку [PERSON] , 2007 року народження. Проте, позивачка заперечує проти проживання в її будинку малолітньої [PERSON] , бо вважає, що дитина повинна проживати разом з батьками, які зобов`язані виховувати її, забезпечити житлом. Суд приймає до увани пояснення [PERSON] про те, що дочка [PERSON] мешкає в будинку позивачки через те, що в будинку по [ADDRESS] , де вони мешкають разом з чоловіком та молодшою дочкою [PERSON] , старшій дочці [PERSON] немає місця, а також дитина боїться батька чоловіка, який колись побив її, [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] у вересні 2018 року добровільно виконала вимоги власника майна [PERSON] та виселилася з належного позивачці будинку по [ADDRESS] разом із членами своєї сім`ї, але не знялася з реєстраційного обліку по спірному будинку разом із своїми дітьми. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно частин 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи вказані вище положення ст. 29 ЦК України, суд вважає, що місцем поживання малолітньої [PERSON] , яка є особою, у віці від десяти до чотирнадцяти років, та малолітньої [PERSON] , яка не досягла десяти років, є місце проживання їх батьків або одного з них. Отже, відповідачка [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , з вересня 2018 року не є членами сім`ї позивачки, бо вони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, відповідачка [PERSON] мешкає разом з членами своєї сім`ї в іншому будинку по [ADDRESS] , де, як вказала відповідачка, вони з чоловіком будуть житловий будинок. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Проте, малолітні [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї власника будинку [PERSON] , а є членами сім`ї своїх батьків, а тому вони не можуть самостійно, без своїх батьків, користуватися житловим приміщенням нарівні з власником будинку, яким є позивачка [PERSON] . Як було зазначено вище, відповідачка мешкала, зі згоди позивачки, в будинку по [ADDRESS] з 2015 по 2018 рік та залишила будинок на вимогу позивачки. Вказаний будинок був предметом спадкового договору, укладеного 29 листопада 2006 року між позивачкою та [PERSON] , який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишено без змін, а касаційна скарга [PERSON] на вказані судові рішення постановою Верховного суду України від 15 вересня 2020 року залишена без задоволення (а.с. 14-18). Згідно частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як стверджувала позивачка в своєму позові та в судовому засіданні, реєстрація відповідачки [PERSON] та її малолітніх дітей у належному їй житловому будинку, перешкоджає їй скористатися своїм правом розпорядитися власністю, бо вона має намір продати спірний будинок та придбати у власність однокімнатну квартиру . Відповідно до частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, N 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка [PERSON] та її малолітні діти вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення Судом встановлено, що відповідачка користувалась спірним будинком під час дії сервітуту, у вересні 2018 року вона виселилася із спірного будинку на вимогу його власника, а рішенням суду від 27 вересня 2018 року було розірвано спадковий договір, укладений між сторонами у справі, отже з того часу припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає, що [PERSON] та її малолітні діти втратили право користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS] , власником якого є позивачка [PERSON] , з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України. Зазначене вище узгоджується з правовими позиціями, що викладені у постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 та у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає, що реєстрація відповідачки та її малолітніх дітей у спірному житловому будинку, істотно ущемляє права позивачки, як власника цього житлового приміщення, перешкоджає здійсненню її прав по розпорядженню власністю. При вирішення цієї справи суд враховує і те, що [PERSON] є власником 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2020 року (а.с 23,-24), що дозволяє їй реалізувати своє право на житло і на реєстрацію місця проживання та свій обов`язок щодо забезпечення права на житло своїх дітей і реєстрацію їх місця проживання, бо, згідно ч. 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Кам`янської міської ради (а.с. 46), [PERSON] , яка є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить батьками її чоловіка. Визнання прав користування житловим приміщенням малолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] орган опіки та піклування залишив на вирішення суду. Враховуючи, що відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку по будинку, де не мешкає з 2018 року, визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинком, є належним способом захисту прав позивачки, як власника нерухомого майна. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Визнання відповідачки та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом в будинку по [ADDRESS] , є підставою для зняття [PERSON] разом з двома її малолітніми дітьми з реєстрації по вказаному будинку.

Outcome: approved