Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (далі також позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі також відповідач 1 та відповідач 2 відповідно) про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла донька позивача [PERSON] у якої залишилося двоє малолітніх дітей: син [PERSON] , батьком якого є [PERSON] та [PERSON] , батьком якого є [PERSON] . Позивач зазначає, що після смерті доньки діти проживали з нею та її чоловіком в с. Явне Баранівського району Житомирської області. Жоден із батьків дітей за вказаний період вихованням дітей не займається, участі у житті дітей не приймають. [PERSON] частково виконував лиш один свій обов`язок, щодо сплати аліментів, а [PERSON] не виконує жодного, навіть у частині сплати аліментів. З огляду на викладене позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлений позов, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов визнав. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву згідно якого заявлений позов визнав частково. Так, щодо позбавлення батьківських прав заперечував, при цьому, вважав за можливе задовольнити позов у частині стягнення аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Свою позицію щодо заявленого позову обґрунтовував тим, що [PERSON] та [PERSON] не дають спілкуватися із сином [PERSON] . Позбавлення батьківських прав вважає крайнім заходом у випадку винної поведінки батька щодо дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками. Зазначених обставин на даний час немає. Аліменти сплачує вчасно, працює офіційно та отримує дохід в сумі 2500 грн., має батьків пенсіонерів, дитину від іншого шлюбу та дружину. З огляду на викладене вважає що стягнення аліментів підлягає у відсотках від доходу, а не в твердій грошовій сумі. В судовому засіданні 20.08.2020 [PERSON] заперечував щодо задоволення позову повністю. Пояснив, що відзив на позов він зовсім не читав, і не бачив, що підписує Крім того зазначив, що дитину відвідував один раз, на день його народження, тоді ж і подарував сину мобільний телефон. Одночасно пояснив, що забрати сина додому не зміг через запроваджений в країні карантин. Також зазначив, що в нього є син від іншого шлюбу, який часто хворіє. Представник органу опіки та піклування Баранівської міської ради заявлений позов вважала таким, що підлягає до задоволення. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Встановлені судом факти та обставини які мають відношення до справи. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 7). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно повідомлення Житомирського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Житомирській області заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , на момент закриття провадження становила 6 076. 64 грн (а.с. 15). Згідно характеристик навчальних та виховних закладів батьки [PERSON] та [PERSON] участі у вихованні дітей не приймають, навчальні дошкільні заклади не відвідують (а.с. 16-19). Згідно висновків органу опіки та піклування Баранівської міської ради пор доцільність позбавлення батьківських прав, виконавчий комітет ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , а також вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] (а.с. 27, 28). Щодо позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як зазначено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду. Вищенаведені факти вказують на те, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, не беруть будь-якої участі у житті дитини, не піклуються про фізичний та духовний розвиток, не забезпечують належний догляд, утримання та виховання. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, з огляду на викладене, зважаючи на визнання позовних вимог, позов в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] є обґрунтованимта такими, що підлягають задоволенню. Одночасно, суд вважає, що вимоги щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] також підлягають задоволенню в супереч його заперечень, зважаючи на наступне. Як зазначалося вище, судом встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування Баранівської міської ради, виконавчий комітет ради вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] (а.с. 27, 28). Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. До аналогічної позиції дійшов Верховний Суд у своєму рішенні від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Отже, суд бере до уваги той факт, що в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Баранівської міської ради Лисюк Г.В. вважала заявлений позов в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] таким, що підлягає задоволенню. Окрім того, судом встановлено, що позитивний висновок органу опіки та піклування Баранівської міської ради на користь [PERSON] , ґрунтувався на тому, що останній взяв на себе обов`язок належним чином виховувати та утримувати сина, використовувати своє переважне право на особисте виховання дитини. Право на виховання дитини - це особисте немайнове право батьків гарантоване ч. 1 ст. 151 СК України. Пріоритетність батьківського виховання забезпечується наявністю у батьків цілого комплексу інших немайнових прав, які покликані забезпечити ефективне виконання батьками їхніх прав та обов`язків по вихованню дитини. Так, батьки мають право: - на безперешкодне спілкування з дитиною (ст. ст. 153, 157, 168 СК); - на визначення місця проживання дитини (ст. ст. 160, 163 СК); - вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду (ст. 163 СК). Отже, суд вважає безпідставними доводи [PERSON] про неможливість реалізації його батьківських прав через запроваджений в Україні карантин так як, жодним нормативним актом не заборонялися будь-які перевезення пасажирів легковим транспортом, більш того, починаючи з п`ятниці, 22 травня, Кабінет міністрів України дозволив відновити рух громадського транспорту. Не зважаючи на викладене, у судовому засіданні сам [PERSON] зазначив, що за час розгляду даної справи він лиш один раз відвідав сина, в день його народження та подарував мобільний телефон. Такі дії відповідача, на думку суду, не співмірні з інтересами дитини. Також, суд враховує, що відповідачем знаючи, що в країні запроваджено карантин, ніяких дій відносного свого сина у захисті від даної пандемії короновірусу не вживав, засоби гігієни не надсилав, а доводи, що він сам вирішив залишити дитину у позивача на період карантину є безпідставними. З викладеного вбачається, що [PERSON] не вжив жодних заходів для реалізації свого переважного права на виховання сина [PERSON] . Дитина й надалі перебуває та проживає разом зі своєю бабусею. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Як зазначалося вище, відповідач [PERSON] зобов`язавшись забрати дитину до себе, зазначених умов свідомо не виконав, не маючи для цього вагомих підстав. Поведінку [PERSON] суд розцінює як таку, що виключає піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Як наслідок, [PERSON] не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності на думку суду свідчать про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, а висновок органу опіки та піклування Баранівської міської ради про недоцільність позбавляти батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] , є таким що суперечить інтересам дитини. Щодо призначення опікуна. Відповідно до положень ч. 3, ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно ч.4 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Згідно подання від 10.03.2020 №02-12/331 орган опіки та піклування Баранівської міської ради вважає за доцільне призначити опікуном [PERSON] , [INFO] його бабусю - [PERSON] (а.с. 30). При цьому, суд бере до уваги той факт, що представник органу опіки та піклування Баранівської міської ради Лисюк Г.В. заявлений позов вважала таким, що підлягає задоволенню. З огляду на викладене, суд вважає вимогу позивача про призначення її опікуном [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментах на утримання дитини. За змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства"кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181СК України). Згідно ч. 1ст. 182СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд враховує той факт, що відповідачі перебувають у працездатному віці, а отже, можуть і зобов`язані надавати дитині матеріальну допомогу. Крім того,заявлений позов визнали повністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідачі являються батьками дитини, а отже, відповідають за її належний рівень життя. Відповідно до ст.180, ч.3 ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Більш того, суд не бере до уваги доводи [PERSON] подані у відзиві щодо наявності іншої дитини, так як дитина яка не проживає з батьком має рівні права із дитиною, яка цього не позбавлена. Одночасно, суд звертає увагу на те, що [PERSON] не доведено тяжких та серйозних захворювань свого сина від іншого шлюбу, які б вимагали значних фінансових витрат та виключали б можливість сплати аліментів на утримання сина [PERSON] . Також суд, не вважає визначальним фактором щодо визначення розміру аліментів наявність у [PERSON] непрацездатних батьків, адже як він сам зазначає у поданому відзиві є пенсіонерами, а отже, можуть себе забезпечувати, іншого відповідачем не доведено. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] з батька [PERSON] є такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за аліментами. Відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із повідомлення Житомирського районного відділу державної виконавчої служби вбачається, що [PERSON] має заборгованість по аліментах у розмірі 6 076. 64 грн (а.с. 15). З огляду на викладене, суд вважає вимогу позивача про стягнення заборгованості по аліментах такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках. При цьому, зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів та заборгованості по їх сплаті, суд стягує з [PERSON] судовий збір в розмірі 1 681. 60 коп (з розрахунку 840, 80 грн за кожну вимогу). В позовних вимогах позивач також просить стягнути з відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Враховуючи, що на підтвердження понесення судових витрат у вказаному розмірі стороною позивача надані належні докази (договір про надання правової допомоги, додатковий договір, акт виконаних робіт, квитанція про здійснення касової операції) суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved