Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 21.05.2019 та уточнено 06.08.2019, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив стягнути з відповідача недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 1955,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2006 по 25.02.2013 у розмірі 50160 грн. Вказує, що з 04.07.1977 по 02.10.2006 працював електрогазозварювальником та водієм автомобіля «ГАЗ» на ПрАТ «ПівнГЗК». 02.10.2006 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України звільнився з підприємства. У 2019 році [PERSON] дізнався від свого представника, що має право на вихідну допомогу при звільненні, оскільки позивач пропрацював на підприємстві відповідача більше 25 років і був звільнений в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] на час звільнення становила 651,70 грн., а не виплачена одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, що складає 1955,10 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені позивач просить стягнути з відповідача 50160 грн. за період з 03.10.2006 по 25.02.2013 (1650 робочих днів), тобто за період затримки середньоденна заробітна плата позивача складала 30,40 грн., а саме (1650*30,40). Стислий виклад заперечень відповідача. 08.07.2019\~представник відповідача\~ПрАТ «ПівнГЗК»\~Доценко Т.Ю.\~надала відзив\~на позовну\~заяву.\~Вказує,\~що позивачем не доведено, що підприємство відповідача брало участь у підписанні угоди ГМК на 2005-2006 роки. Разом з тим, 23.12.2004 на підприємстві відповідача був укладений Колективний договір на 2005-2006 роки, згідно якого, з метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, було вирішено виплачувати, за умови їх звільнення за власним бажанням, щомісячну матеріальну допомогу у розмірі 100 грн., протягом одного року з дати звільнення за рахунок коштів підприємства. Після звільнення позивача на пенсію, він протягом 1 року щомісячно отримував матеріальну допомогу у розмірі 100 грн., передбачену п.9.8. Колективного договору на 2005-2006 роки, у зв`язку з чим вважає неправомірною вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги при виході на пенсію. Крім того,позивач звільнився 02.10.2006,а до суду звернувся у травні 2019 року, тобто пропустив строк позовної давності,оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам,які виходять на пенсію,не є оплатою праці,а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці,як це передбачено ст.233 КЗпП України. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача Доценко Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.06.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 14-30 год. 02.07.2019, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.07.2019 у зв`язку із зайнятістю судді в іншій справі, справу було знято з розгляду на 11:00 год. 14.08.2019. 14.08.2019 в судовому засіданні відкладено розгляд справи на 10-30 год. 30.08.2019, за клопотанням представника відповідача, у зв`язку з наданням часу для ознайомлення з уточненою позовною заявою. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] у період з 04.07.1977 по 02.10.2006 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював електрогазозварником та водієм автомобіля на підприємстві відповідача, зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.9-14). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] був звільнений з підприємства 02.10.2006 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №616 від 02.10.2006 (а.с.14). Позивачу [PERSON] за жовтень 2006 року при звільненні з підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що підтверджується довідкою про виплату заробітної плати [PERSON] (а.с.16). Відповідно до\~копії довідки\~ [PERSON] \~ПрАТ «ПівнГЗК»\~№588 від 24.03.2017, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з 01.08.2006 по 30.09.2006 склала 651,70 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.08.2006 по 30.09.2006 склала 3,80 грн. (а.с.15). Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та її дія поширювалась на ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с.17-19). Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати (а.с.18). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити. Частиною 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~р.\~№ 2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положеньст.13 КЗпП України,колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XIIвстановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9\~цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16\~КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. Тому, суд позбавлений можливості дати належну оцінку доводам представника відповідача викладеним у відзиві на позовну заяву, щодо отримання щомісячних виплат позивачем у розмірі 100 грн. протягом одного року від дати звільнення, загалом позивач отримав від підприємства матеріальну допомогу в розмірі 1200 грн., що відповідає до п. 9.8. Колективного договору. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати. Як видно з матеріалів справи, позивач [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №588 від 24.03.2017, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 651,70 грн. (а.с.15). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1955,10 грн. Положеннями ст.47\~КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України,при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117\~КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №588 від 24.03.2017 середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 3,80 грн. при 8 годинному робочому дні, середньоденна заробітна плата становить 30,40 грн. (3,80 грн. х 8 годинну робочу зміну). Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Таким чином,за період не проведення повного розрахунку,а саме з 03.10.2006 по 25.02.2013,період становить 1650 робочих днів,при середньоденній заробітній платі 30,40 грн.,а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 50160 грн.(30,40грн.х 1650 робочих днів). При цьому, доводи відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду не заслуговують на увагу, зважаючи на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України,у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233\~КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей1,12\~Закону України\~«Про оплату\~праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці»,структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. При цьому, суд зазначає, що підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно до пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку. Що стосується судових витрат, то згідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду звільненний від сплати судового збору, позов задоволено, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved