Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Знам`янської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, та свій позов обґрунтувала наступним. [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом, так як є донькою спадкодавиці та спадщину вона прийняла у встановлений законом строк. Отримати свідоцтво на право на спадщину на житловий будинок вона не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. Вказані документи не можуть бути видані після смерті, оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. [PERSON] проживала у вказаному будинку, але не встигла за життя оформити право власності на будинок, про що свідчить виписка з погосподарської книги с. Знам`янка Іванівського району Одеської області. В ході підготовки справи до розгляду позивачкою подано уточнену позовну заяву про встановлення юридичного факту, що мають юридичне значення та просила встановити факт, що має юридичне значення , а саме факт належності їй заповіту від 29.01.2001 року, посвідченого секретарем Червонознамянської сільської ради Іванівського району Одеської області та факт, що заява від 16.вересня 2016 року про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , підписано саме нею [PERSON] , оскільки саме в цих документах наявні помилки при написанні мого прізвища, які виправити в позасудовому порядку не можливо, а їх неусунення позбавляє реалізації права на спадкування. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Представника відповідача Знам`янської сільської ради Іванівського району Одеської області уточнені позовні вимоги визнали та просили справу слухати у їх відсутність, про що надали письмову заяву. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з`ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивачка є донькою спадкодавиці [PERSON] , що підтверджується копіями документів долучених до справи. Згідно матеріалів спадкової справи наданої державним нотаріусом Ласурією Я.Ю. встановлено, що [PERSON] за життя залишила не залишала заповіт, а позивачка є донькою померлої, яка в свою чергу спадщину не прийняла та надала нотаріусу заяву в якій зазначила, що спадщину приймає та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] . Однак, вирішити питання оформлення спадкового майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в нотаріальному порядку не може з наступних підстав. Як вбачається з дослідженого судом заповіту в ньому допущена помилка в написанні прізвища позивачки, а саме замість вірного « [PERSON] » прізвище позивачки зазначено « [PERSON] », тому позивачка в судовому порядку просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що заповіт від 29.01.2001 року, посвідченого секретарем Червонознамянської сільської ради Іванівського району Одеської області від імені [PERSON] складений на користь [PERSON] . Суд дослідивши даний документ вважає, зо можливе встановити даний юридичний факт. Також дослідивши в матеріалах спадкової справи копію заяви позивачки про прийняття спадщини від 05.06.2016 року, яка посвідчена [PERSON] радником з Консульських питань Посольства України в Латвійській республіці судом вбачається наявність помилки в написанні прізвища позивачки а саме замість вірного « [PERSON] » в заяві зазначено « [PERSON] », тому уточнена позовна вимога про встановлення факту , що має юридичне значення також підлягає до задоволення виходячи з такого. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали документи не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутись до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Факт, про встановлення якого просить заявник має для нього юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення громадянських прав особи. Організація, яка видала правовстановлюючий документ не має можливості внести до нього відповідні виправлення. За таких обставин суд вважає за необхідне ухвалити рішення, яким задовольнити заявлені вимоги що встановлення фактів , що мають юридичне значення. Державним нотаріусом Ласурією Я.Ю. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.12.2020 року вихідний №4315/02-31, відповідно до якої позивачці відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Здійснити на даний час реєстрацію права власності за померлою не можливо, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 25 ПК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, та оформлення будь-яких документів на померлу особу є незаконним. Отримати свідоцтво про право на спадщину спадкоємиця не може. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). [PERSON] не оформила за життя право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачаю обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстроване в Мін юсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових справ. З виписки з погосподарської книги Знам`янської сільської ради Іванівського району Одеської області вбачається, що вищезазначений житловий будинок включений до господарської книги, голова домогосподарства [PERSON] та до категорії самовільних відноситися не може. Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що остання не була власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Крім того судом вбачається, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), тому вважає , що за умови прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивачки на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання.

Outcome: approved