Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач просить суд визнати за нею право власності на земельні ділянки площею 0,0938 га кадастровий номер 4623981200:04:000:0140, площею 0,5577 га кадастровий номер 4623981200:02:000:0140 та площею 0,2339 га кадастровий номер 4623981200:03:000:0140, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування, після смерті її матері [PERSON], яка померла 18.11.2003 року. У судове засідання позивач не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд неповідомила. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнає та просить його задовльнитит. За викладених умов, відповідно до ст.169, ч.4 ст.174,ч.2 ст.197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши обставини матеріалів справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення повністю з наступних міркувань. Судом встановлено, що із свідоцтва про смерть серії І-СГ №314650, виданого 19.11.2003 року Миколаївською сільською радою Радехівського району Львівської області вбачається, що 18.11.2003 року померла мати позивачки [PERSON]. Із ксерокопії свідоцтва про народження серії ЯД №953697 виданого повторно 04.03.1959 року, вбачається, що батьками позивачки зазначено [PERSON], як батька та [PERSON], як матір. Після смерті спадкодавця, [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 0,0938 га., кадастровий номер 4623981200:04:000:0140, площею 0,5577 га, кадастровий номер 4623981200:02:000:0140, та площею 0,2339 га, кадастровий номер 4623981200:03:000:0140, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області та належали спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ЛВ № 028540 виданого 29.12.1999 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №4465. За життя спадкодавець [PERSON] розпорядилася належним їй майном на користь позивачки, склавши заповіт, який було посвідчено 19.01.1998 року, секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за №1, згідно якого все своє майно заповіла позивачці. Фактично прийнявши спадщину, вступивши в управління та володіння майном спадкодавця, і маючи намір оформити свої права на спадкове майно позивач звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус Радехівської державної нотаріальної контори відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме Державного акту на право власності на земельні ділянки, та рекомендовано звернутися з позовом в суд. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У відповідності до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР (був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з вищенаведеними обставинами, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПКУ звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що є всі правові підстави для задоволення позову та визнання за позивачем одноосібного права власності на земельні ділянки, в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON]. Прийняття такого рішення судом, як фактичному володільцю на законних підставах земельних ділянок, забезпечить його право власності вільного володіння, користування та розпорядження такими. Тому,

Outcome: approved