Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням - квартирою[ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником зазначеної квартири, відповідач приходиться колишнім мешканцем та зареєстрований у квартирі, однак з часу оформлення права власності позивачем за даною адресою не проживає, особистих речей відповідача у квартирі немає, тому позивачка просить суд визнати його таким, що втратив право користування житлом. Позовна заява містить клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу за її відсутності, при цьому погодилась на розгляд справи в заочному порядку у випадку неявки відповідача. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно повідомлений у встановленому законом порядку за місцем його реєстрації. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачці на праві особистої власності згідно договору купівлі-продажу від 08.01.2014 року. Відповідач являється колишнім мешканцем квартири та зареєстрований у ній з 01.07.1996 року, однак у вказаній квартирі не проживає, добровільно залишивши помешкання. На даний час місце проживання відповідача позивачці невідоме, його реєстрація перешкоджає позивачці у здійсненні права власності в повному обсязі, вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності зі ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідач є колишнім мешканцем житла та залишив його у добровільному порядку, то він втратив право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.29, 317, 391 ЦК України та Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить позивачеві на праві власності на законних підставах, відповідач не проживає у квартирі, тому втратив право користування зазначеним житлом.

Outcome: approved