Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати договір довічного утримання від 11 березня 2006 року - припиненим, визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та зняти заборону на відчуження на квартири [ADDRESS] , накладену державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що відповідно до укладеного договору довічного утримання від 11 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., право власності на належну [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті позивачка прийняла спадщину у визначеному законом порядку, проте нотаріусом Третьої ДДНК Крупською Л.В. видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , так як відповідно до ст. 757 ЦК України договір довічного утримання припиняється якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття спадщини, переданого відчужувачем, а відчужувач набуває право власності на це майно, а [PERSON] прийняла спадщину, тому відсутня можливість оформити права позивача на зазначену частину квартири. [PERSON] була вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання договору довічного утримання припиненим та визнання права власності. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали дану позовну заяву та просила її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даної позовної заяви. Представник Третьої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше в.о. завідувача Янкова Ірина надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без участі представника Третьої дніпровської державної нотаріальної контори. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 11 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 4-496, реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13714910 від 17.04.2006 року, право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] , (а.с. 10-11). Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим 11 серпня 2021 року Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що було зроблено відповідний актовий запис № 1566 (а.с. 20). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим 22 вересня 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що було зроблено відповідний актовий запис № 2424 (а.с. 21). Позивач у даній справі - [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 01 березня 1960 року (а.с. 19). На підставі вищевикладеного, позивач звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] сина - [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 2021 року [PERSON] набула право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] сина - [PERSON] , яка належала померлому як 1/2 частка квартири [PERSON] на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Третьою ДДНК 11 березня 2006 року (а.с. 22). Втім, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 серпня 2021 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] сина - [PERSON] , належна померлому на підставі договору довічного утримання від 11 березня 2006 року, як Ѕ частка [PERSON] , оскільки відповідно до ст. 757 ЦК України договір довічного утримання припиняється якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття спадщини, переданого відчужувачем, а відчужувач набуває право власності на це майно, а [PERSON] прийняла спадщину після померлого [INFO] сина - [PERSON] , відсутня можливість оформити її права на зазначену частину квартири. (а.с. 25). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Відповідно до ст. 757 ЦК України, обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. За таких обставин, з урахуванням вищевказаних обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає можливим визнати договір довічного утримання від 11 березня 2006 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] (відчужувачі) та [PERSON] (Набувач), нотаріально посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4-496 припиненим. Стосовно визнання за [PERSON] права власності у порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належали померлому [PERSON] необхідно зазначити наступне. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1-2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] є матір`ю померлого спадкодавця. Верховний Суд у своїй постанові від 26 жовтня 2020 року у справі № 132/3826/18 (провадження № 61-6026св19) зазначає, що посилання у частині другій статті 1223 ЦК на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом необхідно розуміти як таке, що належить цим особам у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом і за умови, що заповіт складено на усе майно. Отже, за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/92458243). Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому, судом встановлено, що позивачка від спадщини не відмовлялася та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого сина, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою за місцем відкриття спадщини в межах встановленого законом строку для вчинення таких дій. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належало [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 11 березня 2006 року. Стосовно знаття заборони з квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] , необхідно зазначити наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Відповідно до ст. 754 ЦК України, набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача. Втрата (знищення), пошкодження майна, яке було передане набувачеві, не є підставою для припинення чи зменшення обсягу його обов`язків перед відчужувачем. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається інформація про рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59873652 від 17.08.2021 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили Відповідно до постанови № 5 від 03.06.2016 року ВССУ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оскільки по договору довічного утримання від 11 березня 2006 року, укладеному між [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] та [PERSON] (Набувач), поєднано боржника і кредитора в одній особі, суд вважає необхідним зняти заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , накладену державним нотаріусом Крупською Л.В. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивачки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved