Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

У липні 2016 року представник заявника звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту народження дитини. Заяву мотивує тим, що 19.12.2015 року у ТМО «Сімя та здоровя» у м.Горлівка заявник народила сина [PERSON], про що в пологовому будинку їй видали медичне свідоцтво про народження № 801 від 19.12.2015 р., згідно якого вона [PERSON], народила сина, вагою 3100 грамів. Звернувшись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського МУЮ, останній було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини. На підставі зазначеного медичного свідоцтва в Калінінському відділі запису актів цивільного стану м.Горлівка Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької народної республіки їй було видано свідоцтво про народження сина серії ДНР № 001810 від 12.01.2016 року, згідно якого вона є матірю народженої дитини. Оскільки документи про народження дитини на окупованій території не є законними та не створюють правових наслідків на території України, заявниця вимушена звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення факту народження дитини, для подальшого звернення до органів РАЦС та здійснення реєстрації, яка буде законною з позиції українського законодавства. Заявниця та її представник в судове засідання не прибули, надали до суду заяву з проханням справу розглянути за їх відсутністю. Наполягали на задоволенні вимог. Представник заінтересованої особи відділу РАЦС реєстраційної служби Дзержинського МУЮ в судове засідання не прибув, надав до суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутністю, ухвалити рішення згідно діючого законодавства. \~Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що заявник має дитину чоловічої статі, яка народилася 19.12.2015 року в родильному відділені ТМО «Сімя та здоровя» у м.Горлівка (а.с. 9) Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином У країни. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно з ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-Х1І від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до п.п. «а» ч. 1 ст. 1 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Приписами п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. У відповідності до встановленого ст. 257-1 Цивільного процесуального кодексу України особливого провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій територій України може бути подана представниками родичів особи до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справа про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду Відповідно до п.З ст. 257-1 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, підлягає негайному виконанню. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. Таким чином, у разі встановлення у судовому порядку факту народження дитини орган державної реєстрації актів цивільного стану зможе внести відповідний запис на підставі такого рішення суду. Окрім цього, враховуючи специфіку даної категорії справ з позиції доказування факту, що має юридичне значення, за умови що такий факт стався на тимчасово окупованій території України, важливо враховувати також позицію Міжнародного суду ООН та практику Європейського суду з прав людини. Юридичне обґрунтування заяви з позиції міжнародного практики та практики Європейського суду з прав людини. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» - документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зазначена позиція знаходить своє підтвердження у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії». У даному висновку зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (надалі ЄППЛ) послідовно розвиває цей принцип («намібійські винятки») у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de_facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Таким чином, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлює обов'язковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджує в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини. Згідно ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, з огляду на норми українського законодавства, Конституції України, практики Міжнародного суду та Європейського суду з прав людини вважаю, що при розгляді справи про встановлення факту, що має юридичне значення (народження або смерть особи), суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження або смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. При цьому необхідно розуміти та враховувати, що можливості заявника по збору доказів народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України є істотно обмеженими, у той час як встановлення цього юридичного факту має істотне значення для реалізації цілої низки особистих та майнових прав людини. Факт народження дитини у заявниці підтверджено наявними в матеріалах справи фотокартками, на яких зображено новонароджену дитину разом із мамою (а.с. 14). На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини, окрім як через суд, то є всі підстави в судовому порядку встановити факт народження сина у заявниці, місцем народження якого є м. Горлівка. На підставі викладеного,

Outcome: approved