Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Представник позивача 30.11.2018 року звернувся до суду із позовною заявою вказуючи, що позивач - [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В названому житловому будинку, зареєстрований, але не проживає з 2015 року її племінник - [PERSON], догляд за будинком він не здійснює та комунальні платежі не проводить, його особистих речей в будинку не має. Факт реєстрації відповідача у будинку перешкоджає їй, як власнику належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися житловим будинком. Представник позивача, посилаючись на вищевикладене та на ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. ст. 4, 28, 175-177 ЦПК України, просить суд: -визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]; -зобов'язати Володарську селищну раду зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. 18.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15.01.2019 року. Станом на 15.01.2019 року на адресу суду не повернулися поштові повідомлення, які б давали суду можливість встановити, що сторони у справі отримали копію ухвали про відкриття провадження та відповідач одночасно з копією ухвали про відкриття провадження отримав копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Суд відклав підготовче судове засідання на 11.02.2019 року. В подальшому у зв'язку з неявкою сторін підготовче судове засідання відкладено на 04.03.2019 року. У підготовчому судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд виключити з резулятивної частини позову вимогу, щодо зобов'язання Володарської селищної ради Київської області зняти відповідача з реєстраційного обліку. За результатами підготовчого судового засідання справу призначено до судового розгляду на 14.03.2019 року. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просили суд його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували про що надали суду відповідну заяву. Відповідач в судове засідання жодного разу не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином на офіційному веб - сайті Володарського районного суду Київської області. До суду повернулися поштові повідомлення про вручення йому судових повісток ( а.с. 42, 45, 48, 47). Відзиву на позовну заяву не надіслав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін не надав. Представник третьої особи Володарської селищної ради Київської області на розгляд справи не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлені. На адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Одночасно повідомили суд, що не заперечують проти визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ( а.с.32). Оскільки належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач у судові засідання жодного разу не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи, відзиву, а позивач та його представник не заперечують проти заочного вирішення справи, суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення у порядку загального позовного провадження, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, ознайомившись з позовною заявою, вислухавши пояснення представника позивача, взявши до уваги позицію третьої особи, допитавши в якості свідка позивача [PERSON] та свідка [PERSON] та, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Право власності позивача підтверджено свідоцтвом про право власності від 03.02.1994 року ( а.с.9) та договором дарування ( а.с. 10-11). Згідно довідки Володарської селищної ради Київської області № № 277-2; 278-2 від 23.11.2018 року [PERSON], [INFO], - племінник позивача, який зареєстрований у належному [PERSON] житловому будинку за адресою : [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [INFO] ( а.с.16,17). Допитана в якості свідка позивач - [PERSON] та свідок [PERSON] ствердили, що власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. Вказували, що [PERSON], починаючи з 2015 року і по даний час, в названому житловому будинку, зареєстрований, але не проживає. Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні, яка в ній не проживає, є перешкодою у здійсненні позивачем прав власника цього будинку, мати певні пільги при оплаті комунальних послуг та інш. Зазначені перешкоди підлягають усуненню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавала. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира ст. ст.379, 382 ЦК України. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У п.33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням права володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34, 39 зазначеної постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про доведеність обставин позову та про задоволення вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу на праві власності житловим будинком за адресою: вул. Будівельна, 39, смт Володарка Київської області. При вирішенні питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Так, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 705,00 грн, в той час , як дана категорія справ обкладається судовим збором у розмірі 704,80 грн (а.с.1). Доказів понесення будь-яких судових витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі -704,80 грн.

Outcome: approved