Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (даної по тексту - відповідач 1, ДРДА в м. Києві), Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 2, КМР), третя особа: Приватне акціонерне товариство «Київська ПМК-237» про зобов'язання вчинити дії, в якому просила зобов'язати ДРДА в м. Києві здійснити приватизацію квартири [ADDRESS], житловою площею 18,1 кв.м. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що мати позивача - [PERSON] отримала ордер на право заняття 2-х кімнат в квартирі [ADDRESS], житловою площею 18,1 кв.м, в яку вона разом з нею вселилася у 1981 році та проживає по теперішній час. [INFO] померла мати - [PERSON]. Після приєднання с. Бортничі до м. Києва Київське СМУ «Укррадгоспспецбуд» перестало обслуговувати будинки по вул. Червоноармійській і вони залишилися без балансоутримувача. Рішенням Дарницької РДА в м. Києві від 19.12.2007 року було надано попередню згоду на прийняття до територіальної громади Дарницького району м. Києва будинків барачного типу за адресою, [ADDRESS], проте, на даний час балансоутримувач цих будинків відсутній. Вказані обставини перешкоджають позивачу реалізувати своє право на приватизацію квартири [ADDRESS], житловою площею 18,1 кв.м., що порушує його житлові права. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини (а.с. 148). У судове засіданні представник відповідача Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації не з'явився, повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі (а.с. 144). Відповідач Київська міська рада в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надали (а.с 147). Третя особа Приватне акціонерне товариство «Київська ПМК-237» в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили (а.с. 146). Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі протоколу № 19 засідання виконавчого комітету Бориспільської районної ради народних депутатів від 30 листопада 1981 року видано ордер на сім'ю з 2-х осіб на житлове приміщення - 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 39). Позивач [PERSON] разом з матір'ю вселилася в зазначену квартиру у 1981 році та проживає по теперішній час. [INFO] померла мати - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 41). Згідно з довідкою форми № 3 від 30.10.2015 року, виданою КК «Центр комунального сервісу» Дарницького району у квартирі [ADDRESS] зареєстровані чотири особи: [PERSON] з 29.03.1988 року, [PERSON] з 14.02.2008 року (померла), [PERSON] з 22.03.2007 року та [PERSON] з 27.10.2011 року (а.с. 40). Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] знаходилися на балансі Київського спеціалізованого БМУ № 3 тресту «Укррадгоспспецбуд», правонаступником якого є ПрАТ «ПМК-237». З матеріалів справи вбачається, що 08.10.2015 року рішенням КМР № 130/2033 "Про перейменування вулиць, провулків у Дарницькому районі" перейменована вулиця Червоноармійська на вулицю Заплавну. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що в грудні 2015 року позивач зверталась до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з приводу приватизації займаної нею квартири, однак додатково було витребувано документи, що підтверджують право користування житловим приміщенням. Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року, встановлено факт, що нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS], є безхазяйним. Передано у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141) безхазяйне нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням». Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначаються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що він позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири [ADDRESS], в яких він проживає з родиною та якими безперервно користується, та іншого житла не має. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи обов'язок вживати відповідні заходи для захисту прав як власників, так і наймачів житлових приміщень. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Встановлено, що квартирою [ADDRESS], позивач, як член сім'ї наймача, користується з 1981 року, зареєстрований в ній з 1988 року і фактично постійно в ній проживає. Отже, з моменту реєстрації за вказаною адресою, і до цього часу, квартира [ADDRESS] знаходиться у правомірному користуванні позивача. Матеріали справи не містять даних про те, що користування позивачем спірною квартирою порушує чиїсь права та інтереси та/або правомірність користування оскаржується у встановленому законом порядку. За наявності встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved