Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5142/2016/000388 від 28.07.2016р, укладений між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] згідно до якого було продано автомобіль «ГАЗ-1402» кузов № [NUMBER], 1986 року випуску, колір - чорний, реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування вимог посилалася на те, що зазначений автомобіль належав їй на праві власності, продаж автомобіля здійснила особа, яка не мала права на відчуження автомобіля. Так автомобіль належить їй - [PERSON], громадянці України, [INFO]. Продаж автомобіля здійснила - [PERSON] [INFO], особа без громадянства, прибула з республіки Молдова в 2008 році. Таким чином просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про місце та час його проведення повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2008 року придбала автомобіль ГАЗ-1402 кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який 10.03.2009 року перереєструвала на своє ім'я в РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області та отримала свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER]. 03.01.2015 року [PERSON], уклала договір та зберігала зазначений автомобіль на території ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» за адресою : [ADDRESS] 12.08.2016 року [PERSON], встановила відсутність автомобілю за місцем зберігання та неможливість охорони пояснити даний факт, що стало підставою звернулись із заявою до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, де її заява була зареєстрована в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12016160470003496 від 12.08.2016 за ознаками ст. 356 КК України, а згодом перекваліфіковано на ст. 286 ч. З КК України. В кримінальному провадженні [PERSON], визнана потерпілою. Внаслідок розшукових та слідчих дій автомобіль був затриманий працівниками патрульної поліції м. Одеси, оглянутий слідчим та долучений як речовий доказ до кримінального провадження. За ухвалою слідчого суді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.09.2016р., автомобіль був повернутий [PERSON] В ході розслідування кримінального провадження встановлено, що автомобіль, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5142/2016/000388 від 28.07.2016, який укладений між [PERSON] і [PERSON] та перевірений і зареєстрований у територіальному сервісному центрі 5142 РСЦ в Одеській області МВС України адміністратором Доскевич Катериною Олександрівною, був перереєстрований в ТСЦ на ім'я [PERSON], якому було видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 28.07.2016 року та нові реєстраційні номера на автомобіль [NUMBER]. При укладанні зазначеного договору, [PERSON] не мав повноважень представника [PERSON], тому що представлена ним довіреність від 12.08.2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань Мариною Валентинівною за реєстром № 517, видана та підписана не [PERSON], а особою без громадянства на прізвище - «[PERSON] (копія довіреності та посвідки на постійне проживання № [NUMBER] додається), на що реєстратор ТСЦ 5142 "не звернула уваги". Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. В силу статті 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин. Відповідно до вимог статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 2 ст.207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог п. З, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочинну стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу. Таким чином, договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5142/2016/000388 від 28.07.2016, який укладений між [PERSON], як представником [PERSON], і [PERSON], відповідно до змісту якого [PERSON], передала у власність [PERSON] автомобіль [NUMBER], підлягає визнанню недійсним, тому що зазначений договір не був підписаний власником автомобіля [PERSON], або її представником.

Outcome: approved