Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Представник позивача 21.01.2015 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «ІмексБанк», відділення №2 АТ «ІмексБанк» про примусове стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 30.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ «ІмексБанк» був укладений договір № 20043661 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 11.10.2013 року, відповідно до якого позивач передав банку грошову суму у розмірі 1000 грн. строком 93 дні під 22 % річних. 20.01.2014 року між [PERSON] та ПАТ «ІмексБанк» був укладений договір № 20045141 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту), відповідно до якого позивач передав банку грошову суму у розмірі 1000 грн. строком на 94 дня по вкладу «новорічні бажання». 06.06.2014 року [PERSON] передав банку грошову суму в розмірі 3000грн по вкладу «Постійний клієнт» на 3 місяці. На прохання позивача видати суму банківського вкладу у звязку із закінченням строку його розміщення співробітники банку відмовили у видачі депозиту. Таким чином, уточнивши свої позовні вимоги 27.03.2015 року позивач остаточно просить суд: примусово стягнути з ПАТ «ІмексБанк» на користь [PERSON] - 5000 грн., а також судові витрати у сумі 243 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.59). Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час, день і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома (а.с.57,58). Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ретельно дослідивши матеріали справи, прийнявши до уваги всі надані суду докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.12.2013 року між ПАТ «ІмексБанк» та [PERSON] був укладений договір № 20043661 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 11.10.2013 року, відповідно до якого вкладник [PERSON] передав банку грошові кошти у розмірі 1000 грн. під 22 % річних строком на 93 дні (а.с.16). 04.07.2014 року між ПАТ «ІмексБанк» та [PERSON] був укладений договір № 20045141 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року, відповідно до якого вкладник [PERSON] передав банку грошові кошти у розмірі 1000 грн. під 25 % річних строком на 94 дні (а.с.14,48-56). Як вбачається з матеріалів справи, згідно квитанцій № 28328 від 30.12.2013 року, №28597 від 08.01.2014 року, № 34762 від 06.06.2014 року позивачем усього було внесено на депозитний рахунок банку 5000 грн. (а.с.11-13). 17.12.2014 року [PERSON] звернувся до відділення №2 ПАТ «ІмексБанк» з письмовою вимогою про дострокову видачу банківського вкладу (депозиту), на що згідно акту йому було відмовлено без надання пояснень (а.с.9-10,15). Відповідно до ч.1 ст.1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч. 3 вказаної статті банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно з вимогами ч.1 ст.1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ч.3 вказаної статті банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. За змістом ч. 1 ст.1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Частиною 1 статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно вимог ч. 3 ст. 1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Оскільки, вимоги ч. ч. 2, 3 ст.1060 ЦК України є однією з умов, на яких між позивачем та відповідачем укладений вищевказаний депозитний договір, суд вважає, що відповідач істотно порушив свої зобов'язання по цьому договору, фактично позбавивши останнього його права, передбаченого Законом, на повернення вкладу на першу вимогу, на що він розраховував при укладенні цього договору. Главою 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. №22 ( із змінами ) передбачено наступне: 10.1. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком/ами за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно вимог п.10.12, ст. 10 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Національного банку України від 12 листопада 2003 року за № 492, після закінчення строку або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу, кошти з вкладного (депозитного) рахунку повертаються вкладнику шляхом видачі готівкою. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч ст.110 ЦПК України, позови, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження факту повернення позивачу коштів за договорами банківського вкладу та виплати відсотків, відповідачем не надано. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved