Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» 26.08.2020 звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». Оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в будинку [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища. Лічильник обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] відсутній, тому згідно п.21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Згідно листа-інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради №12004-01-10 від 26.06.2020 за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані: відповідач [PERSON] , з 15.11.2000р. по теперішній час, та [PERSON] , [INFO] , з 04.06.2010р. по теперішній час. Позивач також зазначив, що згідно з ч.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Відповідач фактично споживаючи послуги не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Також, зазначають, що відповідач своєчасно з січня 2013 року не вносив в повному обсязі плату за отримані послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання, а також не здійснював внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на 01 липня 2020 року складає 22 572,13 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 41388074. На підставі вищевикладеного, просять стягнути з [PERSON] на їхню користь заборгованість за спожиту теплову енергію, гаряче водопостачання та Внески у розмірі 22572,13 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 294,18 грн. та 3% річних у розмірі 2 368,0 грн., а всього 37 234,31 грн. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2270.00 грн. Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25.03.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву. В даному відзиві відповідача просив відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі та також просив поновити йому строк для подання відзиву. 31.03.2021 представником відповідача подано відповідь на відзив. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Проте надав суду письмову заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просив проводити розгляд справи без його участі з урахуванням обставин викладених у повно ній заяві та зазначених у відповіді наданій на відзив. Відповідач та його представник - адвокат Заволокін О. в судове засідання не з`явились. Причину неявки суду не повідомили. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, судом було вирішено поводити розгляд справи без участі сторін. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». Оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в будинку [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища. Лічильник обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] відсутній, тому згідно п.21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п.1 ч.2 ст. 7, п.2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Згідно відомостей відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради наданих на запит суду від 11 вересня 2020 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.11.2000р. Таким чином, судом встановлено, що відповідач є фактичним споживачем наданих позивачем послуг у період часу за який позивачем нарахована заборгованість. Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. №2189-VІІІ індивідуальний споживач- фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ч.3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особі, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Таким чином, відповідач принаймні з 15.11.2000р. є споживачем послуг по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню, які надаються позивачем у вказану вище квартиру та зобов`язаний в силу положень чинного законодавства здійснювати щомісячні оплати за фактичне користування ними. Відповідно до а.а.1, 5, 10, 11 ч.2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню, в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг, інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача. Плата за комунальні послуги, відповідно до ст. 67 ЖК України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими в установленому порядку тарифами та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами. Ст.ст. 67,68 ЖК України, ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що споживачі житлово-комунальних послуг повинні сплачувати за їх надання своєчасно, у строки, встановлені договором або законом. Всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач своєчасно та в повному обсязі не оплачують надані позивачем послуги. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений термін. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з січня 2013 року відповідачем не в повному обсязі оплачувалися послуги за централізоване опалення, гарячого водопостачання та Внески внаслідок чого станом на 01.07.2021 року утворилася заборгованість в сумі 37 234,31 коп., з яких: заборгованість за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та Внески у розмірі 22 572,13 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 12 294,18 грн. та 3% річних у розмірі 2 368,0 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що позивачем в листі розрахунку не вказані оплати за користування послугами по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню згідно, квитанцій про сплату позивачеві. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що вказане твердження відповідача спростовується наданим позивачем листом-розрахунком по особовому рахунку № [NUMBER] , з якого вбачається, що здійсненні відповідачем оплати за користування послугами по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню враховані позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості з оплати за спожиті послуги. Окремо слід зазначити, що лист-розрахунок по О/Р № 41388074 є по суті випискою з особового рахунку, що є належним доказом по нарахуванням по особовому рахунку відповідача, підписаний бухгалтером теплопостачальної організації, як спеціаліста відповідального за даний напрямок роботи, а отже належним і допустимим доказом. Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВГСУ від 06.04.2017р. у справі №905/2009/15, в якій касаційний суд зазначив, що виписки з особових рахунків клієнтів, регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. В даному випадку операції по О/Р № 41388074 фіксуються у помісячному розрізі згідно з регістрами аналітичного обліку комплексу програмних засобів СР2000. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було вірно складено лист-розрахунок по О/Р 41388074 з врахуванням всіх оплат, здійснених відповідачем по його особовому рахунку. Щодо тверджень відповідача про неправомірне нарахування та стягнення позивачем неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у відповідності до положень ЗУ «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 №530-ІХ, слід зазначити наступне. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц, 18 грудня 2019 року у справі № 522/2625/16-ц, 25 березня 2020 року у справі №211/3347/18, Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 07.07.2020. Розрахунок інфляційних нарахувань, як і 3% річних по О/Р 41388074, є, як і лист-розрахунок, належними доказами по нарахуванню відповідачеві інфляційних нарахувань за кожен місяць прострочення урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказані документи виконані та підписані бухгалтером теплопостачальної організації, як і у випадку з листом-розрахунком, фіксуються у помісячному розрізі згідно з регістрами аналітичного обліку комплексу програмних засобів СР2000. Відповідачем у відзиві на позовну заяву не було надано обґрунтованих контррозрахунків чи інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивач не вірно виконав розрахунок інфляційних та 3 % річних по О/Р № 41388074 спірний період, з порушенням норм чинного законодавства. Відповідно до правової позиції, висловленої Вищим господарським судом України у справі № 918/329/16 від 26 квітня 2017 року аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Як зазначив ВГСУ у вищевказаному рішенні формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою (штрафом, пенею) у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Тому інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266ЦК України (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові по справі № 918/329/16 від 26 квітня 2017 року). У зв`язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. . Таким чином, безпідставними є доводи відповідача про неправомірне нарахування йому позивачем пені з березня по червень 2020 року, так як позивач зазначену штрафну санкцію відповідачеві взагалі не нарахував. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційну складову боргу у розмірі 12 294,18 грн. та 3% річних у розмірі 2 368,0 грн. Щодо клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у Постанові від 07.06.2018р. у справі № 668/8830/15-ц правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або, з його згоди, іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Виходячи з наведеного, колегія суддів погодилася із висновком суду апеляційної інстанції про вчинення відповідачем дій, які, відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у справі № 437/2726/13-ц від 22.01.2019р., Верховним Судом України у справі № 6-43цс 17 від 22.03.2017 року. З листа-розрахунку по О/Р 41388074 вбачається, що у серпні 2014 року відповідачем було здійснено оплату за послугу по гарячому водопостачанню у сумі 130,00 грн. без призначення платежу, що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображену у відповідній колонці листа-розрахунку. Позивач у зав`язку з цим зазначає, що оплата за гаряче водопостачання у сумі 130,00 грн. у серпні 2014 року перекрила нарахування за серпень 2014 року у сумі 85,58 грн. (з урахуванням перерахунку 83,89 грн.), а отже, відповідачем було сплачено власне 85,58 грн. за поточний місяць, а решта 44,42 грн. за минулі місяці в рахунок погашення боргу за гаряче водопостачання. З листа-розрахунку по О/Р 41388074 вбачається, що у листопаді та грудні 2015 року, січні, березні, квітні та липні 2016 року відповідачем було неодноразово здійснено оплату за послугу по гарячому водопостачанню без призначення платежу що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображене у відповідній колонці листа-розрахунку. Будь-яких доказів, які б підтверджували/спростовували той факт, що вищевказані оплати без призначення платежу були здійснені іншою особою, відповідачем надано не було. Окрім того, відповідачем суду не було додано оригінали/належним чином завірені копії квитанцій, які б свідчили про інше призначення платежу. З листа-розрахунку по О/Р 41388074 вбачається, що у ліпші 2017 року відповідачем було здійснено оплату за послугу по гарячому водопостачанню у сумі 400 грн. без призначення платежу, що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображену у відповідній колонці листа-розрахунку. Позивач у зав`язку з цим зазначає, що оплата за гаряче водопостачання у сумі 400,00 грн. у липні 2017 року перекрила нарахування за липень 2017 року у сумі 77,70 грн. (з урахуванням перерахунку 366,31 грн.), а отже відповідачем було сплачено власне 77,70 грн. за поточний місяць, а решта 322,30 грн. за минулі місяці в рахунок погашення боргу за гаряче водопостачання. З листа-розрахунку по О/Р 41388074 вбачається, що у лютому та квітні 2018 року відповідачем було здійснено оплати за послугу по централізованому опаленню у сумі 790 грн., та 800 грн. що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображену у відповідній колонці листа-розрахунку. Позивач у зав`язку з цим зазначає, що оплати за централізоване опалення у сумі 790,0 грн. у лютому 2018 року та 800 грн. за квітень 2018 року перекрили нарахування за лютий 2018 року у сумі 564,95 грн. та за квітень 2018 року у сумі 149,52 грн., а отже відповідачем було сплачено власне 564,95 грн. та 149,52 гри. за поточний місяць, а решта 225,05 грн. та 650,48 за минулі місяці в рахунок погашення боргу за водопостачання. Аналогічний принцип розрахунку часткової сплати заборгованості було застосовано Апеляційним судом Луганської області, з яким погодився Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 437/2726/13-ц 22.01.2019 р. Аналогічним чином відповідачем було здійснено переривання строку позовної давності у березні 2019 року, квітні 2019 року (підтверджується квитанціями від 26.02.2019 р., 27.03.2019 р., та 24.04.2019р., доданими відповідачем до відзиву), липні та серпні 2019 року, січні, травні та червні 2020 року. Отже, всі вищевказані оплати за послуги по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню є оплатами відповідачем заборгованості, яка пішла в рахунок погашення минулих платежів. Таким чином, з листа-розрахунку по О/Р 41388074 вбачається, що зазначені оплати відповідачем за послуги по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню, здійснені у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020р.р. є частковою сплатою боргу та свідченням визнання боргу відповідачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності у даній ситуації не може бути задоволено. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та Внески у розмірі 22 572,13 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 12 294,18 грн. та 3% річних у розмірі 2 368,0 грн., а всього 37234,31грн. Крім того, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до заявлених вимог, тобто у розмірі 2102 грн.

Outcome: approved