Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

покликаючись на те, що вказане житло придбане під час шлюбу за спільні кошти подружжя, чого відповідач не визнає та перешкоджає їй та їх неповнолітньому сину користуватися ним, позивач у поданій до суду 17 лютого 2016 року позовній заяві просить визнати за нею право власності на ? квартири [ADDRESS] як частку у спільному майні подружжя. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що 18 серпня 2002 року одружилася з відповідачем, мають неповнолітнього сина [PERSON]. Оскільки до одруження займалася «човниковим бізнесом», постійно працювала. отримувала на двох неповнолітніх дітей пенсію по втраті годувальника, продала акції молокозаводу, що належали батьку та померлому чоловіку на загальну суму 1 200 доларів США, тому до одруження з чоловіком мала 4 тис. доларів США власних заощаджень. Так як квартира свекрухи по вул.Дворецькій була непридатна для проживання, вони з чоловіком купили нову по вул.Макарова по заниженій ціні - 4 тис. її власних та 500 доларів США - спільних коштів, оформивши її на чоловіка. Через декілька днів її продали за 10 тис. доларів США. Спірну квартиру купили за 14 тис. доларів США, при цьому чоловік додав 4 тис. доларів США, повідомивши, що це його кошти, але не заперечує, що це могли бути кошти свекрухи, хоча чоловік про це не повідомив. Її представник - адвокат Юшко С.І., підтримуючи вимогу та аргументацію свого довірителя вважає, що вказане майно набуте під час шлюбу, тому є спільним майном подружжя. Її клієнтка давала письмову згоду на придбання спірної квартири, про що і відповідачу, і його матері достовірно стало відомо ще в день укладення договору. Жодних доказів, що відповідач мав власні кошти на придбання житла, судом не здобуто, і він, і його мати путаються у своїх показаннях щодо походження коштів. Відповідач позов не визнав, подавши письмові заперечення. Згідно них спірне майно придбане за його особисті кошти в результаті продажу його майна, яким він особисто володів ще до їх знайомства. Стверджує, що позивач залізла в борги і за рахунок своєї частки хоче вирішити свої бізнесові питання. Його представник - адвокат Хвесь В.М. вважає, що відносини між сторонами мають правову природу та регулюються приписами п.3 ч.1 ст.57 СК України. Фактично, це навіть кошти не відповідача, а його матері. Позивач має власне житло, тому не потребує проживання у спірній квартирі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка [PERSON] - матір відповідача, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм роз»яснені права та обов»язки, регламентовані ЦПК України. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2002 року, під час якого народився син [PERSON] [INFO], який перебуває на утриманні матері. Щодо заперечень відповідача, то наданими доказами підтверджуються укладені договори купівлі-продажу квартир в м.Рівне та Рівненському районі Рівненської області. 19 вересня 2001 року відповідач продав квартиру по [ADDRESS]. 24 вересня 2001 року його мати купила квартиру по [ADDRESS]. 08 серпня 2006 року вказана квартира продана. 03 жовтня 2006 року [PERSON] купив квартиру по [ADDRESS]. 16 жовтня 2006 року вказана квартира продана. 13 листопада 2006 року відповідачем з письмової згоди дружини - позивача по справі придбана квартира [ADDRESS] за спільні кошти подружжя в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вона зареєстрована за [PERSON] на підставі вказаного договору. Сторони та їх неповнолітній син зареєстровані за адресою спірного житла. Вартість ? майна визначена висновком про імовірну ринкову вартість об»єкта оцінки станом на 10 лютого 2016 року у 72 611 грн. 00 коп., відповідачем ціна не оспорюються. Як показала свідок [PERSON] - сторони вели непутьовий спосіб життя, тому вона оформила квартиру на Дворецькій на себе, купивши її за частину коштів від продажу квартири по Мірющенка, яку отримала на всю свою сім»ю, а потім оформила на сина. Доходів ні у сина, ні у невістки ніколи не було, вони жили за її кошт, вона їх лікувала від алкогольної залежності, а зараз невістка настроює внука проти неї. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні твердження містив і КпШС України. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Відповідачем не спростовано, що спірна квартира придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався передбаченим законом принципом рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні подружжя і виходив із того, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, а також врахував відсутність належних та переконливих доказів протилежного, оскільки навіть відповідач і його мати стверджують про різне походження коштів. Відповідно до правил ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved