Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до відповідача з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 березня 2004 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва 19 вересня 2016 р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. За час шлюбу, ними за рахунок спільних коштів на підставі договору купівлі-продажу від від 11.03.2011 року було придбано квартиру [ADDRESS], вартість квартири 63000 доларів США, що еквівалентно 500220 грн., а також придбано квартиру [ADDRESS], відповідно до договору № 66126 від 30.07.2013 року про участь у фонді фінансування будівництва укладеного з ПАТ АКБ "Аркада". Відповідно до договору було здійснено інвестування в сумі 900326 грн. 45 коп., що відповідно до курсу НБУ складало 112640 доларів США. На підставі договору купівлі продажу квартири від 11.02.2008 року придбано квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору вартість квартири складала 150000 доларів США, або 757500 грн. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім цього, ст.70 СК України, передбачає, що суд при вирішенні спору може відступити від засади ріваності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив визнати за позивачкою право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], а за позивачем право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS], враховуючи, що з позивачем залишається проживати неповнолітня дитина. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 06 березня 2004 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 237. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] та [PERSON], було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 34,2 кв.м., жилою площею 16,10 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелевою А.М, зареєстровано в реєстрі за № 231. Позивачем та відповідачем за час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 89,4 кв.м., жилою площею 51,8 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.02.2015 року, виданим Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2160 позивачем та відповідачем придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 51,1 кв.м., жилою площею 30,6 кв.м. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин та з врахуванням викладеного вище, з урахуванням згоди відповідача на відступлення від засади рівності часток подружжя, в порядку поділу майна подружжя, за позивачем підлягає визнанню право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS], а за відповідачем право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved