Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. Позов мотивує тим, що 25.01.2002 року зареєстрували шлюб. Від спільного життя мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу будуть проживати з нею. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння між ними та різними поглядами на сімейне життя. На даний час вона з дітьми проживає окремо від відповідача. Спільне господарство не ведеться. Спору щодо місця проживання дітей немає. Позивачка та відповідача про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; представник відповідача також подав заяву, де вказав, що відповідач позов визнає в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність вищевказаних осіб та ухвалити рішення на підставі наявних в справі доказів. За таких обставин, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дані правовідносини регулюються ст., ст.110, 112 Сімейного кодексу України. При розгляді справ про розірвання шлюбу, суд за правилами 112 Сімейного кодексу України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення Судом з позовної заяви та матеріалів справи встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Від спільного життя мають неповнолітніх доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 4-5). Згідно позовної заяви, підставою припинення сімейних відносин між сторонами стало те, що між ними відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Сімейне життя фактично між ними припинено, спільного господарства вони не ведуть. Представник відповідача подав заяву, де вказав, що відповідач позов визнає, а згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивачка просить заходів щодо збереження шлюбу не вживати. Суд також не вбачає підстав для застосування ст.111 СК України, так як сторони фактично припинили сімейні стосунки, проживають окремо. Суд вважає, що при даних обставинах шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечить інтересам сторін. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн., про що надано відповідну квитанцію 0.0.515992124.1 від 05.03.2016 року. Із Закону України « Про судовий збір» від 08.07.2011 року (із змінами, внесеними згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 19.10.2013 № 590-/ІІІ), вбачається, що за подання позовної заяви про розірвання шлюбу, ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551,20 грн., а тому саме таку суму слід стягнути з відповідача на користь позивачки, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved