Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У грудні 2015\~р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись з вказаним позовом, у якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] (дошлюбне прізвище Шашкевич, що підтверджується свідоцтвом серії 1-ЕЛ №\~070008 від 24.10.2003\~р. про одруження, а.\~с.\~8) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житла за адресою: Житомирська область, м.\~Бердичів, вул.\~Європейська (колишня К.Лібкнехта), 10, кв.\~52, що підтверджується свідоцтвом від 23.01.2001\~р. про право власності на житло, виданим Відділом житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області, двома свідоцтвами від 17.12.2014\~р. про право на спадщину за законом (а.\~с.\~7, 9, 10). Адреса зазначеного житла з 04.05.2008\~р. є зареєстрованим місцем проживання [PERSON], що підтверджується довідкою від 13.05.2015\~р. №\~1172 Приватного підприємства "Житлоремекс 2" та відомостями від 26.12.2015\~р. адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України (а.\~с.\~12, 23). На момент реєстрації місця проживання за адресою: [INFO] (колишня К.Лібкнехта), 10, кв.\~52, [PERSON] був чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом серії 1-ЕЛ №\~070008 від 24.10.2003\~р. про одруження та рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.01.2015\~р. у справ №\~274/5990/14-ц, яке 19.01.2015\~р. набрало законної сили (а.\~с. 8, 11). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, Суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: Житомирська область, м.\~Бердичів, вул.\~Європейська (колишня К.Лібкнехта), 10, кв.\~52 (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім'ї співвласника цього житла [PERSON]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.01.2015\~р. у справ №\~274/5990/14-ц, яке 19.01.2015\~р. набрало законної сили (а.\~с.\~11). Таким чином [PERSON] перестав бути членом сім'ї [PERSON]. Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] перестав бути членом сім'ї співвласника житла за адресою: Житомирська область, м.\~Бердичів, вул.\~Європейська (колишня К.Лібкнехта), 10, кв.\~52, [PERSON], то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням цим житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратив право користування цим житлом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. У позовній заяві [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просять встановити порядок виконання рішення. Згідно зі статтею 217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Визначення порядку виконання рішення це встановлення у судовому рішенні конкретних заходів та дій, які слід вчинити державному виконавцеві у разі, якщо рішення не буде виконано добровільно. Порядок виконання включає в себе визначення заходів виконання, строку вчинення дій або утримання від них, покладення обов'язку вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Суд зазначає, що виконання цього рішення не потребує вчинення [PERSON] будь-яких дій, а відтак відсутня потреба у примусовому виконанні цього рішення державним виконавцем, що, в свою чергу, виключає необхідність та можливість визначення порядку його виконання. За таких обставин Суд вважає, що у задоволенні клопотання про визначення (встановлення) порядку виконання рішення необхідно відмовити.

Outcome: approved