Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У грудні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , Акціонерного банка «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович про визнання договору іпотеки недійсним. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд визнати недійсним Іпотечний договір від 25.09.2006 р. №4816, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та акціонерним банком «УкрЗАЗбанк», код ЄДРПОУ 19358784, предметом якого виступали майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] зі змінами та доповненнями внесеними відповідно до договору про внесення змін до Іпотечного договору від 07.06.2012 р. №1068 та договору про внесення змін і доповнень №2 до Іпотечного договору від 17.01.2015 р. №35. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з червня 1995 р. позивачка та громадянин Республіки Грузії [PERSON] , [INFO] , почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] , батьком якої записаний громадянин Республіки Грузії [PERSON]. З цього часу ми продовжили разом проживати та спільно виховували та забезпечували нашу доньку, ведучи спільне господарство, маючи спільний сімейний бюджет, в який ми вкладали спільні кошти та спільно їх витрачали на потреби нашої сім`ї. Тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю. З 2006 р. сторони вирішили придбати житло в м. Києві, а саме в Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий вектор» в новобудові загальною площею 113,2 м. кв., якій у подальшому було присвоєно номер кв. [ADDRESS] . З метою перших внесків у придбання вказаної квартири, батьками позивачки було надано грошові кошти в сумі 12 тисяч доларів США. Вказані кошти були вкладом позивачки у придбання вказаного майна, яке є спільним сумісним майном, набутим сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 16 лютого 2015 року, у зв`язку з завершенням будівництва та присвоєння збудованому будинку адреси, [PERSON] було зареєстровано на себе право власності на об`єкт нерухомості, а саме на кв. [ADDRESS] . У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зазначає у своїй позовній заяві також те, що на початку листопада 2018 р. до неї додому, за адресою: [ADDRESS] , почали приходити невідомі особи та стверджувати, що саме вони власники вказаної квартири, пред`являючи довіреність, відповідно до якої власником вказаної квартири за вказаною адресою являється ТОВ «ФК «АМБЕР». Дане випливає з того, що 02 березня 2018 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов Костянтин Сергійович, на підставі іпотечного договору № 4816 від 25.09.2006 р., укладеного [PERSON] з АБ «АвтоЗАЗбанк» видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на належний позивачці об`єкт нерухомості, а саме кв. [ADDRESS] за ТОВ «ФК «АМБЕР». Так, у вересні 2006 р. [PERSON] , укладено договір про участь у об`єкті нерухомості від 25.09.2006 за № 0071/007 з ТОВ «Виробничій вектор» на придбання квартири, якій у подальшому було присвоєно наступну адресу: [ADDRESS] . З метою придбання вказаної квартири цього-ж дня [PERSON] укладено кредитний договір з акціонерним банком "АвтоЗАЗбанк» на отримання кредиту в загальній сумі 123 000,00 доларів США, про що позивачку повідомлено не було та жодної згоди на вказані дії йому остання не надавала та не уповноважувала його. В цей-же час між [PERSON] , 25.09.2006 р. за № 4816 укладено з АБ «АвтоЗАЗбанк» Іпотечний договір, предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] . У подальшому правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк» став ПАТ «Банк Кіпру» (без зміни коду ЄДРПОУ - 19358784) та з [PERSON] , 07.06.2012 р. укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного Іпотечного договору. 06 червня 2014 р. ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу, без погодження з [PERSON] передав право вимоги про кредитному договору від 25.09.2006 р. ТОВ «Кредитні ініціативи». 17 січня 2015 р. ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного Іпотечного договору. Однак зазначений правочин, а саме Іпотечний договір, укладений 25.09.2006 р. за № 4816 між [PERSON] та АБ «АвтоЗАЗбанк», предметом якого виступили майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , на переконання позивачки, являється недійсним, а відтак остання просить суд визнати з вказаний іпотечний договір недійсним. На підставі вищевикладеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2018 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 08 січня 2019 року позивачем було усунуто недоліки, передбачені Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року було зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного банка «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович про визнання договору іпотеки недійсним до набранням законної сили рішення суду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час поживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 28 жовтня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача - [PERSON] про поновлення провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року було відновлено провадження у справі. 24 лютого 2020 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] , відповідно до якої остання просить залучити її до справи в якості третьої особи без самостійних вимог. 23 червня 2020 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України від ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до яких вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не погоджується з позовними вимогами у повному обсязі про визнання договору іпотеки недійсним У судовому засіданні, яке відбулося 25 червня 2020 року представником позивача було подано клопотання про приєднання письмових доказів. Було долучено фотокопії: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2020 р. у справі №761/46478/18; ухвали Київського апеляційного суду від 25.05.2020 р. у справі №761/46478/18; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2020 р., номер інформаційної довідки 213526693. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, [PERSON] . 14 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного банка «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним було задоволено частково. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 113,2 кв.м. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Арапов О.О. в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, однак надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач - Акціонерного банка «АвтоЗАЗбанк» в судове засідання своїх представників не направили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в судове засідання своїх представників не направили, у письмових поясненнях від 23 червня 2020 року просили справу розглядати у їх відсутність. Представник третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович в судове засідання своїх представників не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, а також підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі №761/46478/18, що з червня 1995 р. [PERSON] та [PERSON] почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу. [INFO] . у позивача з відповідачем народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] . Як вказує позивач, з 2006 року позивач і відповідач вирішили купити власну квартиру в новобудові, з метою перших внесків у придбання вказаної квартири батьки позивача надали кошти в розмірі 12 000 доларів США, що підтверджується копією розписки. У зв`язку із завершенням будівництва 2015 року відповідач зареєстрував на себе право власності на квартиру, якає спільним сумісним майном, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 16.02.2015 року. Відтак, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі №761/46478/18 позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу було задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по 18.03.2017 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « [NUMBER] » та квартиру [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « [NUMBER] ». Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « [NUMBER] ». Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю. На підставі вищевказаного суд доходить висновку, що рішення набрало законної сили. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо обставин справи, судом було встановлено наступне. З 2006 р. сторони вирішили придбати житло в м. Києві, а саме в Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий вектор» в новобудові загальною площею 113,2 м. кв., якій у подальшому було присвоєно номер кв. [ADDRESS] . З метою перших внесків у придбання вказаної квартири, батьками позивачки було надано грошові кошти в сумі 12 тисяч доларів США. Вказані кошти були вкладом позивачки у придбання вказаного майна, яке є спільним сумісним майном, набутим сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 16 лютого 2015 року, у зв`язку з завершенням будівництва та присвоєння збудованому будинку адреси, [PERSON] було зареєстровано на себе право власності на об`єкт нерухомості, а саме на кв. [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 16.02.2015 р. та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33705022 від 16.02.2015 р. З матеріалів справи вбачається наявність У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У вересні 2006 р. [PERSON] , укладено договір про участь у об`єкті нерухомості від 25.09.2006 р. за № 0071/007 з ТОВ «Виробничій вектор» на придбання квартири, якій у подальшому було присвоєно наступну адресу: [ADDRESS] . З метою придбання вказаної квартири, 25.09.2006 р. [PERSON] укладено кредитний договір №002-139/2006 з Акціонерним банком "АвтоЗАЗбанк» на отримання кредиту в загальній сумі 123 000,00 доларів США В цей-же час між [PERSON] , 25.09.2006 р. за № 4816 укладено з АБ «АвтоЗАЗбанк» Іпотечний договір, предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] . У подальшому правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк» став ПАТ «Банк Кіпру» (без зміни коду ЄДРПОУ - 19358784) та з [PERSON] , 07.06.2012 р. укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного Іпотечного договору. 06 червня 2014 р. ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу, передав право вимоги про кредитному договору від 25.09.2006 р. ТОВ «Кредитні ініціативи». 17 січня 2015 р. ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816, який являється невід`ємною частиною вказаного Іпотечного договору. 02 березня 2018 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов Костянтин Сергійович, на підставі іпотечного договору № 4816 від 25.09.2006 р., укладеного [PERSON] з АБ «АвтоЗАЗбанк» видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на належний позивачці об`єкт нерухомості, а саме кв. [ADDRESS] за ТОВ «ФК «АМБЕР». Позивач у своєму позові зазначає, що Іпотечний договір, укладений 25.09.2006 р. за № 4816 між [PERSON] та АБ «АвтоЗАЗбанк», предметом якого виступили майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , являється недійсним з наступних підстав: - відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного суміжного майна, на укладання правочину щодо вказаного майна - Іпотечного договору; - неможливість укладання Іпотечного договору та передачі в іпотеку майнових прав на майно, як предмету іпотеки. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним Іпотечного договору від 25.09.2006 р. №4816, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та акціонерним банком «УкрЗАЗбанк», суд дійшов наступних висновків. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Щодо твердження позивача про відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного суміжного майна, на укладання правочину щодо вказаного майна - Іпотечного договору, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 p. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виданого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказівка в ч. З ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Наприклад, це може бути позов співвласника майна за законом (одне з подружжя в силу презумпції спільності майна, спадкоємця, який прийняв спадщину) до іншого співвласника про недійність правочину, укладеного ним з третьою особою, адже апріорі вважається, що позов пред`явлено стороною договору (співвласником відчуженого майна). На час укладення спірного Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816 [PERSON] , та громадянин Республіки Грузії [PERSON] , проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу та виховували спільну доньку - [PERSON] . Майно, а саме кв. [ADDRESS] , було у період спільного проживання однією сім`єю без укладання шлюбу та народження і виховання спільної доньки. За змістом ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналогічно відображено і в частині 4 статті 368 ЦК України, а саме, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналогічні положення містяться в ст. 6 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Як вбачається з матеріалів справи, будь-якої згоди на укладання Іпотечного договору чи будь-якого іншого правочину з об`єктами спільного суміжного права, зокрема майновими правами на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , у тому числі 25.09.2006 р. за № 4816, позивачка, [PERSON] ні в усному, ні у письмовому вигляді не надавала та його на вчинення вказаних правочинів жодним чином не уповноважувала. Іпотечний договір від 25.09.2006 р. за № 4816 укладений на всі майнові права на вказану квартиру, а не на частку, яка належала [PERSON] в якості частки у спільному суміжному майні. Таку частку станом на 25.09.2006 р. виділено для [PERSON] не було. Станом на 25.09.2006 р. квартира, якій у подальшому було присвоєно номер кв. [ADDRESS] , не була офіційно зареєстрована як об`єкт права власності на нерухоме майно за [PERSON] Об`єктом права власності станом на 25.09.2006 р. могли бути лише майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] . Однак, оскільки право власності на майнові права не підлягало офіційній реєстрації, [PERSON] не міг станом на 25.09.2006 р., і не може на даний час підтвердити своє одноосібне право власності на вказані майнові права. Від так судом було встановлено відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного суміжного майна, на укладання правочину щодо вказаного майна - Іпотечного договору. Щодо твердження позивача про неможливість укладання Іпотечного договору та передачі в іпотеку майнових прав на майно, як предмету іпотеки, суд дійшов наступних висновків. За статтями 1 та 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Станом на 25.09.2006 р., а саме станом на час укладання Іпотечного договору №4816 між [PERSON] та АБ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступили майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] до перетину з [ADDRESS] , [ADDRESS] , стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала вказані майнові права предметом іпотеки. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва визначено, як предмет іпотеки Законом України від 25.12.2008 р. № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-УІ), яким було внесено відповідні зміни до Закону України «Про іпотеку». Станом на 25.09.2006 р. квартира, якій у подальшому було присвоєно номер кв. [ADDRESS] , не була офіційно зареєстрована як об`єкт права власності на нерухоме майно за [PERSON] , а останнім було придбано лише майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] до перетину з [ADDRESS] , [ADDRESS] . Майнові права на вказану квартиру [PERSON] мав би право передати в іпотеку лише з 25.12.2008 р., коли майнові права було визначено як предмет іпотеки Законом № 800-УІ. Водночас відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Зазначена позиція знайшла своє відображення в рішеннях колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. у справі № 6-15463св15, від 26.08.2015 р. у справі № 6-13461св15, відповідно до яких спірні договори іпотеки підлягають визнанню недійсними як укладені з порушенням норм статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час їх укладення), оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку могли бути передані в іпотеку лише з 25.12.2008 р., коли майнові права було визначено як предмет іпотеки Законом № 800-УІ. Також в постановах Верховного Суду України від 17.04.2013 р. у справі № 6-8 цс13 та від 02.12.2015 р. у справах №№ 6-1502цс15 та 6-1732цс15, міститься висновок про те, що статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів) визначено вичерпний перелік об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі були відсутні. З огляду на зазначене під час укладення та нотаріального посвідчення Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816 були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів), оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки. Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Право власності на кв. [ADDRESS] було офіційно зареєстровано за [PERSON] , у тому числі у відповідному державному Реєстрі, лише 16.02.2015 р., що підтверджується відповідним витягом з державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Свідоцтвом на право власності. Таким чином, при укладанні Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816 було допущено порушення права позивача на законне та безперешкодне володіння та розпорядження майном, належним останній на праві спільної сумісної власності. Щодо строків позовної давності, суд дійшов наступних висновків. У своїх письмових поясненнях від 23 червня 2020 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» просили суд застосувати наслідки позовної давності, оскільки на їх переконання позивач пропустила строки позовної давності для звернення з відповідним позовом. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічна позиція викладена і в п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначає у своїй позовній заяві позивачка, та наведене не спростовувалось учасниками справи під час судових засідань, що про наявність Іпотечного договору від 25.09.2006 р. № 4816, укладеного між [PERSON] та АБ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступили майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , в результаті укладання якого порушено права позивача , остання довідалась лише з надання їй довіреності від 31.10.2018 р., відповідно до якої ТОВ «ФК «АМБЕР», як власник кв. [ADDRESS] , уповноважив [PERSON] розпоряджатись вказаним нерухомим та отриманої на вимогу копії Іпотечного договору від [PERSON] , який позивачка отримала Новою поштою 07.12.2018 року . У зв`язку з цим перебіг позовної давності починається з 07 лютого 2018 року, а з позовною заявою позивачка звернулася 07 грудня 2018 року. Відтак позивачем не було пропущено строки позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного суміжного майна, на укладання правочину щодо вказаного спірного майна - Іпотечного договору, а також той факт, що при укладанні Іпотечного договору від 25.09.2006 р. за № 4816 було допущено порушення права позивача на законне та безперешкодне володіння та розпорядження майном, належним останній на праві спільної сумісної власності, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання недійсним Іпотечного договору від 25.09.2006 р. №4816, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та Акціонерним банком «УкрЗАЗбанк». За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 704,80 грн. стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 190, 203, 215, 216, 261, 331, 369, 572, 575, 578 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 61, 63, 74 СК України, а також Закону України «Про іпотеку», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved