Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

позивач просить суд стягнути з відповідача - [PERSON] на її користь аліменти на її утримання, як дружини, з якою проживає малолітня дитина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), щомісяця з моменту звернення із даною заявою до суду і до досягнення дитиною, трирічного віку, а саме: до 25 грудня 2020 року, обґрунтовуючи позов наступним. 12 серпня 2017 року між нею, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який був зареєстрований Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління, юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 122. Від шлюбу вони мають малолітню дитину - сина [PERSON], 25.12.2017 року, який наразі проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, 06.11.2018 року Кагарлицький районний суд Київської області видав судовий наказ № 368/1470/18, про стягнення з боржника - [PERSON], на її користь, аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів (заробітку) боржника, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного починаючи з 17.10.2018 р. і до досягнення сином повноліття. Разом із цим, як передбачає ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років. Згідно ч. 4 ст. 82 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, матеріальну допомогу. Наразі відповідач є здоровий та працездатний, працює в органах поліції, а тому спроможний сплачувати аліменти на її утримання. В свою чергу, вона ніде не працює, оскільки доглядає за їхнім спільним малолітнім сином до досягнення ним 3-х річного віку, а отримана нею допомога, на дитину, не є достатньою для повноцінного існування та придбання усього необхідного. Відповідач добровільну матеріальну допомогу не надає, тому вона бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Слід зазначити, що відповідач звернувся із позовною заявою до суду про розірвання шлюбу. Ухвалою Кагарлицького районного суду від 18.01.2019 року у справі № 368/50/19, було відкрито провадження у даній справі. У своїй позовній заяві відповідач підтверджує факт, що подружжя разом не проживало та наразі кожен з них живе своїм життям, і що дитина проживає разом з нею. За правилами ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Оцінюючи в сукупності наведені вище норми сімейного кодексу, вона має повне право на утримання від відповідача, як батька дитини, аліментів до досягнення дитиною 3 років. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Будь-яких заяв, заперечень чи відзивів на позов від відповідача до суду не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Вислухавши позивача, яка не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глави 15 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 вище вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч.ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до свідоцтву про шлюб серії [NUMBER], сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 12 серпня 2017 року (а.с. 8), який було розірвано Кагарлицький районним судом Київської області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Батьком у свідоцтві про народження дитини зазначений відповідач [PERSON], матір'ю зазначена позивач [PERSON] (а.с. 9). Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 Сімейного кодексу України). У відповідності зі ст. 84 ч.ч. 2, 4 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною 3-х років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи працює вона і незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено позивачем, шлюбні стосунки між ними припинені і спільне господарство не ведеться. Їх спільна малолітня дитина [PERSON] на даний час знаходиться на утриманні позивачки [PERSON] та проживає разом із нею, що підтверджується довідкою, виданою Буртівською сільською радою Кагарлицького району (а.с. 14). З довідки про доходи, наданої позивачем встановлено, що дохід [PERSON] складається з щомісячної допомоги при народженні дитини, розмір якої за період з січня 2018 року по січень 2019 року включно складає 860,00грн. щомісяця (а.с. 15). Доказів про отримані доходи за 2018 рік відповідач не надав, а тому суд позбавлений можливості оцінювати докази про щомісячні витрати відповідача [PERSON] Отже, аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання про можливість задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання, як непрацездатної дружини, та при вирішенні питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 80 Сімейного кодексу України, на підставі наданих та оцінених доказів, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісяця, з урахуванням того, що в судовому засіданні встановлений факт того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїй дружині. Суд вважає, що стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частки від заробітку(доходу) щомісячно суттєво не погіршить матеріальне становище відповідача. При цьому суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, на підставі наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимогу у повному обсязі. Разом з тим, згідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved