Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У липні 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення і ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що 26 травня 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розвиток-2012» було укладено договір № 2/204 про надання фінансової допомоги на зворотній основі. Разом з тим, грошове зобов`язання не виконується відповідачем, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом, внаслідок чого позивач просить стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 1 009 216,31 грн., пені, 209 850,48 грн., трьох процентів річних, 769 107,29 грн., інфляційного збільшення суми боргу. 24.07.2019 відповідно до розпорядження № 679, від 24.07.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відпусткою судді Бортницької В.В. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. Ухвалою судді від 25.07.2019 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. 21.11.2019 року ухвалою судді підготовче провадження закрито і призначено розгляд справ по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за адресою місцезнаходження, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та фактичного місцезнаходження, проте судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату, за закінченням встановленого строку зберігання. Також, відповідач був повідомлений, шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Відзив на позовну заяву та заяви з процесуальних питань до суду не було подано. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 26 травня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розвиток-2012» було укладено договір № 2/204 про надання фінансової допомоги на зворотній основі на суму 6 687 366,37 грн. (шість мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч триста шістдесят шість грн. 37 коп. Пунктом 1.1 Договору встановлено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач надає відповідачу фінансову допомогу на зворотній основі, а Відповідач зобов`язується повернути її в термін, визначений цим договором. На виконання умов пунктів 3.1 та 3.2 договору позивач перерахував на поточний рахунок Відповідача 5 901 880,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 26.05.2015 № 23031716, та 785 486,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 28.05.2015 № 23049320. Усього на рахунок Відповідача позивачем було перераховано 6 687 366,37 грн., тобто зобов`язання за Договором позивач виконав у повному обсязі та у встановлений договором строк. В пункті 4.1 Договору встановлено, що допомога надається на 1 (один) рік з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок Відповідача в банківській установі, що його обслуговує. Додатковою угодою № 1 від 27.05.2016 до договору позивач та відповідач подовжили строк надання допомоги до 27 травня 2017 року. Також, додатковою угодою № 1 від 27.05.2016 до договору позивач та відповідач доповнили договір пунктом 5.5, відповідно до якого повернення фінансової допомоги відповідач, або третя особа за дорученням відповідача, повинен здійснювати з червня 2016 року щомісячними платежами в розмірі 30 000,00 грн., залишок сплатити в кінці терміну. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На виконання умов вказаного договору в рахунок погашення заборгованості за договором позивачем було отримано 90 000,00 грн. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення зобов`язання згідно вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 р. № 3-11гс10 наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Три проценти річних за період існування заборгованості з 28.05.2017 по 18.06.2018 (387 днів) складають 209 850,48 грн. Розмір інфляційного збільшення суми заборгованості розраховується у відповідності до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою. Індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються в пресі, зокрема, газеті «Урядовий кур`єр» в період з 5 по 10 число місяця, що йде за звітним. Повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Мінстат України ці показники є офіційними і можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум. Отже, інфляційне збільшення суми боргу за період з 28.05.2017 по 18.06.2018 становить 769 107,29 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини третьої ст. 12, частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, заборгованість за договором, підлягає примусовому стягненню. Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань за договором. Розмір суми заборгованості, наданий позивачем, відповідачем у в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований. Отже, станом на 18 червня 2018 року заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором становить: 6 597 366,37+ 1 009 216,31+ 209 850,48 + 769 107,29 = 8 585 540, 45 грн. (вісім мільйонів п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот сорок грн. 45 коп.). З огляду на те, що обставини, на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 8 810 грн. підлягають стягненню з відповідача. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 85 855 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем не надано доказів, тобто позивач на надав до суду, ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані платіжні документи,що підтверджують оплату послуг, ані детальний розрахунок таких витрат, ані будь-яких доказів укладення договорів щодо надання правової допомоги. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved