Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, в якому відповідно до ст. 120 ЗК України, ст.377 ЦК України, просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0680 га, із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою [ADDRESS] , та яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] - є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі: 1/2 частка будинку на підставі Договору дарування жилого будинку та земельної ділянки від 25.11.2004 року; 1/2 частка будинку на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.12.2018 року по справі № 219/10995/18. 1/2 частка земельної ділянки під будинком позивача належить їй на підставі Договору дарування жилого будинку та земельної ділянки від 25.11.2004 р, а інша 1/2 частка цієї ж земельної ділянки належить досі попередньому власнику - відповідачу по справі. Враховуючи, що така ситуація з земельною ділянкою перешкоджає позивачу вільно володіти і розпоряджатися її будинком, враховуючи, що відповідач знаходиться на непідконтрольній території і вирішити в позасудовому порядку цю ситуацію із відповідачем не можливо, позивач вимушена звернутися до суду. Окрім цього, позивач за станом здоров'я бажає укласти спадковий договір зі своєю донькою, а для цього потрібно вирішити питання з 1/2 часткою земельної ділянки під будинком позивача, яка оформлена на відповідача. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, про час розгляду справи були повідомлені відповідно до ст.ст.128,129 ЦПК України, надали суду заяви, в яких підтримали позовні вимоги та просять справу розглянути у їх відсутність, тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та її представника. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, був належним чином повідомлений про час розгляду справи, відповідно до ст.ст.128,129 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивач та її представник не заперечують проти заочного розгляду справи, суд згідно зі ст.280 ЦПК України ухвалив заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 25.11.2004 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Букрей Г.П., [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар безоплатно в рівних долях кожному жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та належну на праві особистої власності земельну ділянку розміром 0,0680 га, які знаходяться в [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] , [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 17.09.2003 року № 744 та договору дарування від 25.11.2004 року №1-2063, є власником земельної ділянки, площею 0,0680 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Співвласником зазначена [PERSON] , якій належить Ѕ частки земельної ділянки (а.с.13). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] , [PERSON] , яка проживає у [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 17.09.2003 року № 744 та договору дарування від 25.11.2004 року №1-2063, є власником земельної ділянки площею 0,0680 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Співвласником зазначений [PERSON] , якому належить Ѕ частки земельної ділянки (а.с.14). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2018 року визнано за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, належне [PERSON] , а саме: на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 11.01.2019 року (а.с.19). Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на судовий захист гарантується також і статтею 55 Конституції України. Згідно зі ст. 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 і та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Згідно з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст. 377 ЦК , а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Враховуючи наведене, а також те, що в судовому засіданні не встановлено даних, які б заперечували факт права власності [PERSON] на земельну ділянку, суд приходить до переконання про достатність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved