Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що з 04 вересня 2010 року між нею та відповідачем, було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04.09.2010 р.). Під час даного шлюбу вони, за спільні кошти, набуті під час шлюбу, з метою проживання родини придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 300 000,00 грн., оформивши право власності на вказану квартиру на ім`я відповідача. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., 18.04.2014 року. На даний час вона бажає поділити це майно з відповідачем, проте взаємної згоди з цього питання вони досягти не можуть. Просить визнати спільною сумісною власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. Позивачка в судове засіданні надала письмову заяву у якій повністю підтримала пред`явлений позов, посилаючись на обставини і підстави викладені у позові та просила їх задовольнити, а також зазначила про можливий розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання також надав письмову заяву у якій повністю визнав пред`явлені позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, а також зазначив про можливий розгляд справи без його участі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04.09.2010 р.). Під час шлюбу позивачка разом з відповідачем за спільні кошти, набуті під час шлюбу, з метою проживання родини придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 300 000,00 грн., оформивши право власності на вказану квартиру на ім`я саме [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено та зареєстровано 18.04.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною. Як встановлено у судовому засіданні, у червні 2018 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з позивачкою, проте, в добровільному порядку домовитися про поділ спільного майна вищевказаної квартири сторонам не вдалося, у зв`язку з чим, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності в частці спільного нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ст. 70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. У відповідності до положень ст. ст. 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та ст. ст. 328, 368 Цивільного кодексу України, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Таким чином, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя у спільному майні є рівними. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст..4 ЦПК України) і що також гарантовано ст. 124 Конституції України. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст.81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів та вважає їх достатніми для вирішення спору по суті. Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містять у собі і положення статті 60 СК України в тім, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За викладеного, з огляду на встановленні обставини спору в тім, що квартира була придбана сторонами спору у період шлюбу, а також на положення ст.368 ЦК України та ст. 60 СК України, суд приходить до висновку, що придбана 18.04.2014 року, згідно договору купівлі-продажу на ім`я [PERSON] квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, якими є сторони по справі. Вказана обставина визнається відповідачем, який підтвердив суду факт придбання ним разом з позивачем у період перебування у шлюбі спірного нерухомого майна. Викладене вказує на наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у разі задоволення позову відшкодовується за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved