Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

У квітні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником квартири №94 в будинку №135, розташованого по пр.Металургів в м.Маріуполі Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2011 року. У вказаній квартирі також зареєстрований син позивачки - відповідач по справі [PERSON], який за вказаною вище адресою не проживає більше пяти років, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. В квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала вимоги, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 07.05.2018 року ухвалено проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 лютого 2011 року позивачка є власником квартири №94 в будинку №135, розташованого по пр.Металургів в м.Маріуполі Донецької області. З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка є власником спірної квартири, а отже, наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що повязані з володінням та користуванням цим майном. З інформаційної довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 16.02.2018 року встановлено, що відповідач зареєстрований в [INFO]. Згідно акту №162 від 15.04.2018 року, складеного головою КСН «Центральний-ІІ» встановлено, що відповідач по справі зареєстрований в [INFO], однак не проживає за вказаною адресою більше пяти років. Згідно положень ст.64 ЖК України: до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство; якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в [INFO] більше пяти років, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved