Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON], про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.11.1999 року [PERSON] продав позивачці житловий будинок з надвірними спорудами та побутовими будівлями по вул. Комінтерна, 6 в м.Первомайську Миколаївської області. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0395 га по вул. Комінтерна,6 в м.Первомайську Миколаївської області. На даний час позивачка позбавлена можливості оформити право власності на вказану земельну ділянку, оскільки при укладанні договору дарування будинку, питання про перехід права власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовано домоволодіння, вирішено не було. В судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про слухання справи був повідомлений через пресу - газету Урядовий Курєр від 10.11.2015 року. Представник Первомайської міської ради - [PERSON] проти позовних вимог не заперечував. Представник Управління Держземагенства в Первомайському районі Миколаївської обалсті в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, заперечень проти позову не надав. Суд, заслухавши пояснення позивачки, третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.11.1999 року, який посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 205, [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та побутовими будівлями по вул. Комінтерна, 6 в м.Первомайську Миколаївської області. Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 15.03.1994 року № 1585, земельна ділянка площею 0,0395 га, по вул. Комінтерна, 6, передана у власність [PERSON], згідно рішення виконкому Первомайської міської ради від 28.12.1993 року №310. Попереднім власником житлового будинку № 6 по вул. Комінтерна в м.Первомайську Миколаївської області був [PERSON], який набув право власності на цей житловий будинок у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 26.02.1998 року, реєстровий номер 389, але право власності на земельну ділянку на своє імя не оформив. Таким чином від [PERSON] перейшло право власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул. Комінтерна, 6 в м.Первомайську Миколаївської області до [PERSON] який у 1999 році продав цей будинок позивачці, але право власності на земельну ділянку по вул. Комінтерна,6 до позивачки не перейшло, у звязку з тим, що воно не було оформлене [PERSON] З огляду на це, позивачка не має змоги переоформити право власності на земельну ділянку по вул. Комінтерна, 6 в м.Первомайську Миколаївської області на своє імя. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельноїр ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Положення статті 377 Цивільного кодексу України, також визначають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, а с тановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Крім того, відповідно до підпункту "ґ" пункту 18 постанови Пленум Верховного Суду України від 16.04,2004 року № 7 „Про практику петосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних : ттав при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу до набувача від відчужувача переходить належен йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 Земельного кодексу України 2001 року на підставі цивільно- правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового, призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України і статті 120 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI. Таким чином, з урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст. 169 та ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у даній справі доказів, представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував.

Outcome: approved