Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього громадянина за кордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на ті обставини, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області 21 вересня 2015 року розірвано. Сторони мають малолітню дитину - [PERSON], 30.01 [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Місце проживання неповнолітньої дитини: [PERSON] визначено з матір"ю - [PERSON]. Відповідач проживає окремо, уникає спілкування, участі в житті дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач не надає згоди на вивезення неповнолітньої дочки за кордон для відпочинку, лікування та оздоровлення, спілкування з рідними в тому числі - до Сполучених Штатів Америка де постійно проживає її тітка [PERSON], що підтверджується копією її грінкарти та водійських прав,тому позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Позивачка у судове засідання надала заяву, в якій уточнила свої позовні вимоги, зазначивши термін для виїзду за кордон. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала письмову заяву в якій на змінених позовних вимогах наполягала, просила справу слухати у її відсутність . Відповідач у судове засідання також надав заяву, в якій уточнені позовні вимоги визнав, просив справу слухати у його відсутність. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] , який відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області 21 вересня 2015 року розірвано. Сторони мають малолітню дитину - [PERSON]. 30.01 [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Місце проживання неповнолітньої дитини: [PERSON] визначено з матір"ю - [PERSON]. Відповідач проживає окремо, уникає спілкування, участі в житті дитини не приймає. матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Приводом звернення до суду стала та обставина,що позивач не надає згоди на вивезення неповнолітньої дочки за кордон для відпочинку, лікування та оздоровлення, спілкування з рідними в тому числі - до Сполучених Штатів Америка де постійно проживає її тітка [PERSON]. Ту обставину, що дитині потрібне лікування позивачка підтверджує довідкою Іванівської районної лікарні про, те що дитині необхідне піклування та догляд матері та санітарно - курортне лікування, яке дитина може отримати за кордоном. Відповідач не відповідає на усні та письмові звернення позивачки до нього про надання відповідних дозволів, формально висловлюючи відсутність у нього заперечень, проте будь-яких реальних дій не вчиняє. 31.01.2015 р. відповідачу було направлено рекомендованого листа, в якому позивачка зверталася з проханням оформити необхідні документи для перетину Українського кордону [PERSON], лист відповідачем отримано 05.02.2015 року що підтверджується повідомленням про отримання рекомендованого поштового відправлення. Відповіді ми не отримали у встановлений час 06.02.2015 року за зазначеною адресою приватного нотаріуса відповідач не з'явився. Відповідач, ухиляється від добровільного надання дозволу . У судове засідання позивачем надана заява про визнання позову, а відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Застосовуючи норми матеріального права суд виходить з такого. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини - дочки позивачки, відсутні. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка має можливість оздоровити дитину за кордоном, зустрітися із родичами. Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон є доцільним, відповідає інтересам і бажанням дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини та вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дитини, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки позивачки за межі України в судовому порядку. Виходячи з наведеного, згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, тому суд вбачає наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved