Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У жовтні 2021 року позивачі звернулись до Дарницького районного суд м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, шо [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] та власником особового рахунку квартири. Квартира [ADDRESS] була надана в користування на підставі ордеру виданого [PERSON] та членом його сім`ї з трьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебував у шлюбі з 22.08.1985 року. Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] по 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 20.05.2014 та до повноліття дітей. Відповідач аліменти не сплачує позивачу. У квартирі зареєстровані позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Починаючи з листопада 2009 року після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі немає. Таким чином, оскільки відповідач добровільно покинула квартиру та не проживає в ній без поважних причин понад рік, позивачі вважають що вона втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює перешкоди позивачам у здійсненні права користування та розпорядження майном. Посилаючись на викладені обставини справи, позивачі просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.10.2021 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (ст.13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення. Також, [PERSON] , є власником особового рахунку квартири [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] була надана в користування на підставі ордеру виданого [PERSON] та членом його сім`ї з трьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира не приватизована і знаходиться у комунальній власності місцевої територіальної громади Київської міської ради. Позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебував у шлюбі з 22.08.1985 року. Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] по 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 20.05.2014 та до повноліття дітей. Відповідач аліменти не сплачує позивачу, що підтверджується розрахунком заборгованості 1399(14) та довідкою про неотримання аліментів від 14.02.2017 № 970/7. Як вбачається з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 15.09.2021 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Зі пояснень позивача у позові, судом встановлено, що починаючи з листопада 2009 року після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі немає. Так, судом встановлено, що за місцем своєї реєстрації відповідач [PERSON] не проживає більше року, зокрема з 2006 року, користування житловим приміщенням ним не здійснюється, участі в утриманні квартири не приймає, що підтверджується актами ЖЕД-204 від 12.11.2009 та від 21.12.2009. За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач фактично з 2009 року не проживає без поважних причин, витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги не сплачує, особистих речей у квартирі не зберігає, житловим приміщенням не цікавиться, не намагається вселитись, перешкод у користуванні житлом будь-хто із проживаючих відповідачу не чинить, а тому, суд приходить до висновку, що відповідач втратила своє право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] , тим самим задовольнивши вказаний позов. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати - судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі ст.ст. 12, 80, 81, 89, 263-265, 274, 279, 280-282, 354 ЦПК України, -

Outcome: approved