Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач у липні 2018 року звернувся до суду з позовом та просив стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу 15 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 09.07.2018 становить 394 739, 25 грн., 3% річних від простроченої суми, а саме: 1350 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 09.07.2018 становить 35 526, 53 грн., та судовий збір в розмірі 4 302, 66 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.06.2015 позивач надав у борг відповідачу 15 000,00 доларів США, які вона зобов`язалася повернути йому в повному обсязі до 10.07.2015, про що відповідачем по справі була власноруч написана відповідна розписка. Позивач вказав, що на даний час відповідач суму боргу не повернула, крім того, остання на неодноразові звернення щодо повернення боргу не реагує. Позивач зазначив, що станом на 09.07.2018 (день подачі позову до суду) вартість одного долара США становить 26,31595, таким чином, станом на 09.07.2018 сума боргу відповідача в гривневому еквіваленті складає 394 739, 25 грн. Також зазначив, що з відповідача підлягає стягнення на його користь ще й 3% річних від простроченої суми, за період з 10.07.2015 по 10.07.2018, тобто за три роки, а саме: 1 350 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 09.07.2018 складає 25 526, 63 грн. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити. Ухвалою судді від 21.09.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд до відома не ставила. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.06.2015 [PERSON] надав у борг [PERSON] 15 000,00 доларів США, строк повернення до 10.07.2015, про що відповідачем по справі була власноруч написана відповідна розписка. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що ні у визначений строк, ні станом на день його звернення до суду, відповідач кошти не повернула, тому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу 15 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 09.07.2018 становить 394 739, 25 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1350 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 09.07.2018 становить 35 526, 53 грн., на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Суд зазначає, що зазначена вище розписка від 10.06.2015 підписана відповідачем без будь-яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнана недійсною. Судом встановлено, що позивач надав у борг, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США та станом на день подання позову відповідач суму боргу позивачу не повернув, що стороною відповідача не спростовано. Таким чином, дана вимова позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" гідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення курс Національного банку України долара США до гривні становить 100 дол. США х 2798,0832 грн. Виходячи з даної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 419 700 грн. боргу ( 15 000 х 27,98 ). Також позивач просить стягнути 3 відсотки річних у розмірі 1350 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України на день подання позову до суду становить 35 536, грн., на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сума невиконаного зобов`язання за борговою розпискою становить 15 000 дол. США, що становить на дату прийняття рішення 419 700 грн. З розрахунку позивача, вбачається, що він просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 1 350 дол. США, проте обчислення здійснює виходячи з основної суми наданої суми грошових коштів, не враховуючи суму стягнутих з відповідача коштів. Сума боргу становить 419 700 грн., за період з 10.07.2015 по 10.07.2018 загальна сума річних становить 37 807, 50 грн. Розрахунок здійснений на підставі калькулятора ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА». Таким чином дана вимога позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір в розмірі 4 302, 66 гривень.

Outcome: approved