Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій Антона Степановича про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження по вищезазначеній справі та призначено до розгляду у відкрите судове засідання. Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що 17 жовтня 2017 року приватний нотаріус Одерій A.C. виніс постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку площею 0.195 га, що розташовані по вулиці Перемоги в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області та земельну ділянку площею 6.69 га, розташованої на території Комінтерновської сільської ради Донецької області на його ім'я після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. Приватний нотаріус Одерій A.C. у постанові вказав, що причина відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім'я є відсутність документів, що підтверджують причину смерті спадкодавця [PERSON], а також те, що в рішенні Приморського районного суду міста Маріуполя від 04 квітня 2017 року про встановлення факту смерті особи у певний час не вказана причина смерті [PERSON]. При прийнятті даної постанови нотаріус керувався пунктом 2 статті 49 Закону України «Про нотаріат» та главою 13 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вважає, що всі необхідні документи ним були надані нотаріусу, а той факт, що в рішенні суду не вказана причина смерті спадкодавця, не є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, адже термін «причина смерті» і «факт смерті» є не тотожнім. Факт смерті [PERSON] [INFO] року в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області встановлено рішенням [PERSON] райсуду міста Маріуполя від 04 квітня 2017 року, яке набрало чинності. До теперішнього часу свідотство про смерть [PERSON] є також чинним та законність його видачі ніхто не оскаржував, з приводу чого відповідач був зобов'язаний видати йому свідотство про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця на підставі зазначеного свідоцтва про смерть та на підставі інших документів, що були надані нотаріусу згідно до пункту 1-7 постанови нотаріуса від 17.10.2017. Спадкодавець [PERSON] помер у віці 92 роки та похований в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області, на тимчасово непідконтрольній владі України території. Зазначене вище лікарське свідоцтво про смерть, де вказана причина смерті спадкодавця [PERSON] - церебральний атеросклероз третьої стадії, він надав і в суді, і нотаріусу, але останні не врахували даний документ при прийнятті своїх рішень. Просить суд скасувати постанову приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій Антона Степановича від 17 жовтня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,195, розташовані по вулиці Перемоги в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області та земельну ділянку, площею 6,69 га, розташованої на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, на ім'я [PERSON] після смерті батька [PERSON], та зобов'язати приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій Антона Степановича видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,195, розташовані по вулиці Перемоги в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області та земельну ділянку, площею 6,69 га, розташованої на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав посилаючись на те, що він при видачі свідоцтва про право на спадщину повинен був впевнитися, що у випадку насильницької смерті спадкодавця, він як нотаріус повинен перевірити обставини насильницької смерті спадкодавця, для того щоб виключити причетність до цього спадкоємця. У даному випадку йому не було надано [PERSON] дані про причину смерті спадкодавця [PERSON], що стало підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Із наданого йому рішення Приморського районного суду міста Маріуполя по справі № 266/1291/17 провадження № 2-0/266/141/17 від 04.04.2017 року вбачається, що питання про причину смерті спадкодавця не встановлювалось. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя було винесене в межах заявленого позову. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], та є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Відповідно лікарського свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого [INFO] року Новоазовським районним центром первинної медико-санітарної допомоги, [PERSON], [INFO], помер [INFO] року, причина смерті: церебральний атеросклероз третьої ступені. З приводу даного факту [PERSON] звернувся до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області, який в свою чергу ухвалив рішення суду від 04 квітня 2017 року та встановив факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області Україна. Згідно до свідоцтва про смерть серії І-НО №984747, видане 04 квітня 2017 року [PERSON] районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON], [INFO] року, про що здійснено відповідний актовий запис № 311. Після смерті [PERSON] та встановлення даного факту в суді його син [PERSON], позивач по справі, звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій А.С. із заявою про прийняття спадщини за законом. На підставі вказаної заяви позивача нотаріус 17 жовтня 2018 року прийняв постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії посилаючись на те, що належний медичний документ про смерть спадкодавця відсутній у заявника, а рішення суду про встановлення факту смерті спадкодавця не містить причину смерті, а тому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,195 га, розташованих по [ADDRESS], та земельну ділянку площею 6,69 га, розташованої на території Комінтерновської сільської ради Новоазовського району Донецької області, на імя [PERSON] після смерті померлого батька [PERSON], відмовлено. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 4.1, 4.14, 4.18 глави 10 розділу ІІ (Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, в редакції чинній на час вчинення нотаріальної дії, передбачалось: - При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва; - При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти; - якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Так підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. При зверненні до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] позивач надав суду, як доказ смерті батька, лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER], видане [INFO] року Новоазовським районним центром первинної медико-санітарної допомоги, який був досліджений судом. Стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» містить поняття тимчасово окупованої території України. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, оцінюючи надані [PERSON] документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, що не було взято до уваги відповідачем при ухвалені постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того суд звертає увагу на те, що при ухваленні 04 квітня 2018 року рішення про встановлення факту смерті [PERSON] [PERSON] районний суд міста Маріуполя Донецької області не міг частково взяти до уваги факти, викладені у лікарському свідоцтві про смерть [NUMBER], видане [INFO] року Новоазовським районним центром первинної медико-санітарної допомоги, тобто встановити факт смерті, а причину смерті, вказану в цьому же лікарському свідоцтві підвергнути сумніву. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення даного юридичного факту. Встановлений судом факт смерті [PERSON] має істотне значення для реалізації цілої низки прав його спадкоємця, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб, зокрема шляхом реалізації заходів, визначених центральним органом виконавчої влади України, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій, на виконання відповідних рішень Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч.2 ст.6 цього ж Закону України особливості реалізації інших прав і свобод цивільного населення та вчинення правочинів на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначаються законами України. Частиною 4 статті 9 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, адже останній суттєво обмежений у зборі доказів смерті спадкодавця на окупованій території. Задовольняючи позов в частині скасування постанови приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій А.С. від 17 жовтня 2017 року, враховуючи положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом зобов'язання відповідача вчинити нотаріальну дію та видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,195, розташовані по вулиці Перемоги в селі Комінтернове Новоазовського району Донецької області та земельну ділянку, площею 6,69 га, розташованої на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач просить не покладати судові витрати на відповідача, суд вважає можливим залишити їх за його рахунок.

Outcome: approved