Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька його довірительки, [PERSON]. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме земельні ділянки. Позивач є єдиним спадкоємцем, однак, у сертифікаті на право на земельну частку (пай) по-батькові спадкодавця помилково вказано, як «[PERSON]» замість «[PERSON]». Вищезгадані розбіжності створюють перешкоди у реалізації права позивача на прийняття спадщини, а тому звертається до суду із даним позовом. В підготовче судове засідання представник позивача та позивач не з'явилися. Від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на підстави, викладені в заяві. Просили задовольнити позов. Представник відповідача Ожидівської сільської ради Буського району Львівської областів підготовче судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи відділу у Буському районі ГУ Держгеокадастру у Львівській областів підготовче судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 2) роз'яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту , що має юридичне значення та про визнання права власності на спадкове майно повинні розглядатися одночасно за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом у рівних частках є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, онуки і правнуки померлого, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Як встановлено з матеріалів справи [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER]. Згідно копії свідоцтва про народження позивача [NUMBER] від 02.04.1952 року підтверджується родинний зв'язок зі спадкодавцем(а.с.5). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 12.08.1973 року позивачка змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно довідки № 1119 від 11.08.2017 року, виданої виконкомом Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] був зареєстрованим та проживав за адресою: с.Ожидів Буського району Львівської області. Згідно довідки № 1204 від 31.08.2017 року, виданої виконкомом Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] це одна і та ж особа (а.с. 12). Ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) вказує, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК УРСР (1963 року) регламентовано, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Як вбачається з копії сертифіката на право на земельну частку(пай) [NUMBER] від 01.10.1996 року [PERSON] належить право на земельну частку(пай )у землі, яка перебуває у колективні власності НААГу «Нове життя» розміром 2, 41 умовних га., яка розташована за межами населених пунктів Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області(а.с.9). На підставі розпорядження голови Буської райдержадміністрації від 15.03.2000р. №125 вносилися зміни в Проект роздержавлення та приватизації земель НААГ «Нове життя», у зв'язку з чим за [PERSON] змінена та розрахована земельна частка у новому розмірі 2,05 умовних кадастрових га, що підтверджується довідкою № 97-13-0.20-1288/162-17 від 15.08.2017 року відділу у Буському районі ГУ Держгеокадастру у Львівській області. Інших спадкоємців, після смерті батька позивача, які прийняли спадщину немає, що стверджується відповіддю Буської державної нотаріальної контори від 07.11.2017 року за № 1363/01-16 . Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом майна є донька померлого -[PERSON] Позивач фактично вступила в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті батька. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи встановлено, що спадкодавець за життя не здійснив державної реєстрації права . Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з помилкою в правовстановлюючому документі, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд переконаний, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved