Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

У вересні 2017 р. позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, просить суд зняти арешт з усього майна [PERSON] накладений на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва №АА677856 від 22.11.2002, посилаючись на те, що після смерті матері позивач звернулась до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з метою прийняти спадщину, де довідалась, що на все майно позивача накладено арешт Відділом державної виконавчої служби у Ленінградському р-ні м. Києва. З даного приводу позивач звернулась до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з листом, у відповідь якого мені було повідомлено, що винести постанову про зняття арешту з майна у державного виконавця не має змоги, оскільки документи за 2002 рік були знищенні,у зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Позивач у судове засідання не з'явилась про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 15). Представник відповідача у судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 13, 14). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін по справі на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.11.2002 постаною державного виконавця серії АА №677856 було накладено арешт на все майно [PERSON] (а.с. 8). З даного приводу позивач звернулась до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту з її майна. Відповідно до листа Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.09.2017 позивачу було повідомлено, що винести постанову про зняття арешту з майна у державного виконавця не має змоги, так як виконавчі документи за 2002 рік згідно п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах виконавчої служби та наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 за №2274/5 було знищено так як минув термін із зберігання та у відповідності ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом МЮ України №512/5 від 03.04.2012 не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними, а тому позивач має право звернутись до суду (а.с. 5). Відповідно до положень ч. 1, 2, 4 ст. 59 чинного ЗУ «Про виконавче провадження»: «Особа, яка вважає, шо майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки в інший спосіб, ніж зняття арешту з майна та заборону на його відчуження, накладених на майно постановою Відділу державної виконавчої служби у Ленінградському р-ні м. Києва від 22.11.2002, захистити порушене право позивача неможливо.

Outcome: approved