Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом мотивувавши свої вимоги тим, що у 1979 році [PERSON] в [ADDRESS] побудувала житловий будинок. [INFO] року остання померла, а в управління спадковим майном вступила її донька, [PERSON], яка [INFO] року померла. Після її смерті відкрилася спадщина, в т.ч. й на зазначене нерухоме майно. Позивачка, як спадкоємец за заповітом спадщину прийняла своєчасно та звернулася до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі свідоцтва в частині нерухомого майна було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. За таких обставин, просила суд визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами. Представник позивачки [PERSON], позовні вимоги позивачки підтримав, просив їх задовольнити суду дав пояснення аналогічні обставинам викладених в позовній заяві. Острицька сільська рада Герцаївського району Чернівецької області в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності так як проти задоволення позову не заперечують. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано житловий будинок з господарськими спорудами. Згідно даних погосподарської книги Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, вказаний житловий будинок зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1979 року (а.с. 6). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1979 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Зважаючи на те, що житловий будинок який розташований в [ADDRESS] був побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований з 1979 року в сільській раді за [PERSON], то з того часу остання була власником цього житлового будинку. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть виданого Острицькою сільською радою Глибоцького району Чернівецькій області 09 листопада 1987 року серії [NUMBER] (а.с. 17). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Згідно ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року), яка була чинною на час смерті спадкодавця, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя, [PERSON] заповіту не склала, а тому спадщина після її смерті відкрилась згідно закону. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), спадкоємець є таким що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а якщо він подав державній нотаріальній конторі за місце відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] (після одруження прізвище змінено на [PERSON]), остання є донькою [PERSON] ( а.с. 14 ,15). За даними Острицької сільської ради Герцаївського району ( довідка від 03 квітня 2017 року за № 908) спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька, [PERSON], шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, так як на час смерті матері вона була прописана та проживала у вказаному господарстві.( а.с. 16). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.17). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Спадкодавець [PERSON] за заповітом від 21 січня 1999 року посвідченого секретарем Острицької сільської ради Герцаївського району та зареєстрований в реєстрі за № 02 все майно яке належало їй на день смерті заповіла позивачці [PERSON] (прізвище змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]» - згідно свідоцтва про укладання шлюбу (а.с.18,19, 20). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 03 листопада 2016 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 35) проте, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановою нотаріуса від 21 березня 2017 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 46). Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] на момент смерті належав вищезазначений житловий будинок, який в порядку спадкової трансмісії перейшов до її доньки, [PERSON], а остання у свою чергу заповіла будинок позивачці, яка своєчасно прийняла спадщину, проте не може оформити її з підстав відсутності правовстановлюючих документів на нього, то її вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за нею право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. На підставі ст.ст. 86, 524, 549 ЦК України 1963 року, ст. ст. 1217, 1222, 1223, 1258, 1265, 1268, 1269, 1270, 1276 ЦК України,

Outcome: approved