Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

У липні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.10.1993 року. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач по справі [PERSON], який за вказаною вище адресою тривалий час з 2015 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. В квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала вимоги, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 17.09.2018 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до договору дарування від 29.10.1993 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. 09 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Голубєва». З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка є власником квартири [ADDRESS], а отже, наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов'язані з володінням та користуванням цим майном. Як вбачається з інформації, наданою центром надання адміністративних послу Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Згідно довідки №258 та акту №40 від 27.08.2018 року, складеного головою КСН МКР «Курчатово» встановлено, що відповідач по справі зареєстрований в [ADDRESS], однак не проживає за вказаною адресою. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в [ADDRESS] понад рік, він втратив право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved