Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Великобуялицької сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, та свій позов обґрунтувала наступним. [INFO] померла [PERSON]. За життя вона склала на користь позивачки заповіт та заповідала все своє майно їй. На частину спадщини позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про те на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] отримати свідоцтво про право на спадщину не може. Нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії, тому вона звернулася за захистом своїх прав до суду. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Представника відповідача Великобуялицької сільської ради Іванівського району Одеської області позовні вимоги визнав та просив справу слухати у їх відсутність, про що надав заяву. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Останнім місцем проживання спадкодавця та місцем відкриття спадщини є село Великий Буялик Іванівського району Одеської області, що підтверджується довідкою Великобуялицької сільської ради Іванівського району Одеської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачка є спадкоємицею за заповітом, що підтверджується його копією. Спадщину вона прийняла, звернувшись своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на частину майна отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 23.08.2018 №585/02-31 відмова нотаріуса обґрунтована тим, що відповідно підпункту 4.14, 4.15. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, вона не надала документів щодо належності спадкодавцеві житлового будинку, та згідно довідки № 128 від 08.08.2018 року КП «Іванівське бюро технічної інвентаризації реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: Одеська область, Іванівський район не проводилась. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підтвердження доводів та посилань за клопотанням позивачки судом було витребувано копію спадкової справи на [PERSON], які були досліджені в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи. Відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкоємиць не може. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). [PERSON] не оформила за життя право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачаю обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстроване в Мін 'юсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових справ. Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що остання не була власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Таким чином, за умови прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивачки на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання.

Outcome: approved