Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що він з 2010 року працював на ПАТ «Азот», наказом від 24.07.2017 року був звільнений з роботи на підставі ст..38 КЗпП України. Але при звільненні відповідач не виплатив належну йому заробітну плату, звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м.Черкаси від 04 червня 2019 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 14 червня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник відповідача 09 липня 2019 року, надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що заборгованість по заробітній платі утворилася у зв`язку з тим, що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природний газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот». З 7 березня 2017 року по червень 2017 року підприємство взагалі не працювало. Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. накладено арешт на майно ПАТ «Азот» у межах суми стягнення в розмірі 611872475 грн. 30 коп. 31 серпня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. накладено арешт га грошові кошти, що містяться на банківських рахунках у межах суми звернення стягнення 611872475 грн. 30 коп. 04 вересня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. накладено арешт га грошові кошти, що містяться на банківських рахунках у межах суми звернення стягнення 16 798 466 грн. 82 коп. 19 жовтня 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. накладено арешт га грошові кошти, що містяться на банківських рахунках у межах суми звернення стягнення 23629928 грн. 71 коп. У зв`язку з цим, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об`єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов`язань по сплаті суми заробітної плати. Крім того, у відзиві зазначив, що позивач не вказує про те, що сума стягнення повинна бути проведена з відрахуванням всіх обов`язкових платежів передбачених законом. 01 жовтня 2019 року представник позивача [PERSON] надав заяву про збільшення позовних вимог та відповідь на відзив, зазначивши, що станом на 01.10.2019 відповідачем не проведений повний розрахунок по заробітній платі, заборгованість якої складає 7535,97 грн. та середньомісячного заробітку станом на 01.10.2019 року, складає 249151,56 грн. Також просив суд, врахувати розмір заборгованості середньомісячного заробітку на день постановлення рішення суду. Крім того, просили стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.. Також, 01 жовтня 2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] надано відповідь на відзив. 04 листопада 2019 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. Наполягав на позовних вимогах. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки позивача, він з 2010 року працював на ПАТ «Азот», а 24.07.2017 року, відповідно до наказу № 695-ВК від 20 липня 2017 року, звільнений за власним бажанням, тобто за ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв`язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає 7535 грн. 97 коп. , що підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 05.07.2019 №881. (а.с. 44) До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення, що зроблено не було. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у зв`язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 7535 грн. 97 коп., яка підлягає стягненню. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином розрахунки повинні проводитися за останні повні два місяці, які передували звільненню позивача з роботи, а саме за травень 2017 року та червень 2017 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 05 липня 2019 року № 882 про доходи [PERSON] його середньоденна заробітна плата становить 312 грн. 22 коп. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати, а саме з часу звільнення по день постановлення рішення. Враховуючи, що законодавством визначено, що відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з 25 липня 2017 року по 05 листопада 2019 року в сумі 179 214 грн. 28 коп. (312 грн. 22 коп. х 574 /кількість робочих днів/) Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. Наявність арештів на рахунках відповідача, що накладені постановами державних виконавців не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то доводи позивача про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних йому грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимогу у розмірі 2000 грн. 00 коп. Отже, вирішення даного спору узгоджується з Правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа №6-60-цс13, від 16.01.2012 справа №6-54цс11, від 25.04.2012 справа №6-23цс12, від 29.01.2014 справа №6-144цс13, від 27.04.2016 №6-113цс16, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову, а саме стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 7535 грн. 97 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 25 липня 2017 року по 05 листопада 2019 2019 року, в сумі 179 214 грн. 28 коп., а також моральної шкоди в сумі 2 000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до квитанцій від 11 червня 2019 року №0.0.1377540383.1 позивачем сплачено судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., також відповідно до квитанції від 16 жовтня 2019 року № 0.0.1494362127.1 позивачем було сплачено судовий збір 768 грн. 40 коп., а тому, суд вважає, за необхідне стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved