Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

У вересні 2018 року представник позивачки звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі продажу від 25.12.1992 року. У вказаному будинку також зареєстрована відповідачка по справі [PERSON], яка за вказаною вище адресою тривалий час з 2005 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. В будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача та позивачка надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, підтримали вимоги, просили позов задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в суд не повідомила. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 09.11.2018 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Донецької області, на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1992 року, право власності зареєстровано 09.02.2013 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданого МКП «Маріупольське міське бюро технічної інвентаризації». З інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки Сільського голови Старо-Кримської селищної ради міста Маріуполя Донецької області від 28.08.2018 року та акту від 30.10.2018 року, [PERSON], 1976 року народження, дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично не проживає з 2005 року по теперішній час. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в [ADDRESS] понад дванадцять років, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved